189 



medrében lőttem egy füzikét, mert azt hit- 

 tem, hogy végre mégis csak kapok egy 

 átvonulóban lévé fitiszt ; de nem ! ismét sibi- 

 Intor volt, a melynek itt már semmi helye 

 nincsen. Mindjárt ugyanott a feketefejü légy- 

 kapó {Muscicapa hypohuca híjpoleuca Páll.) 

 egy fiatal c?-ét is lőttem, a mely alighanem 

 még vonulóban volt, miután ez a faj Magyar- 

 országon igen ritkán, itt pedig egyáltalában 

 nem fészkel. Csókák nagy mennyiségben jöttek 

 a közeli Galambócz várromról, szarkákat csak 

 elvétve láttunk. Kenderikét most másodszor, 

 tehát ismét a Dunaparton látok 3 — 5 példány- 

 ban. Minden évben itt fészkel a szőlőkben. 

 A barázdabillegető ott futkároz a Dunaparton, 

 néhány rozsdás, továbbá egy pár czigány- 

 csaláncsúcs a part közelében lévő bokrokon 

 ül. A Dunán magán csak egy szürkegémet, 

 egyetlenegy billegető-czankót és két tőkés- 

 réczét látunk. Egy harmadik — ? — igen 

 sűrű bokorból száll ki, de fészkére ott nem 

 akadtunk. 



28-án változatosság kedvéért az egy napi 

 távolságban lévő legmagasabb hegyvidékre 

 vezetett utunk, hogy lássuk, mi van ott. 

 Szekéren messzi felmegyünk a Bacon völgyön 

 felfelé. Azután felkapaszkodtunk a nyeregig 

 és 3 — 600 méternyi magasságokban sokáig 

 barangoltunk a gyakran őserdőszerü lombos 

 erdőkben, melyekben buján terem a vadszőlő 

 s a hol a talajt Ruscus, Allium ursinum és 

 mérges Helleborus borítja. Minél magasabbra 

 értünk, annál szegényesebb volt a madárélet. 

 Gyakran ugyancsak mendegéltünk, a míg 

 végre madárra akadtunk. Néhány kék- és 

 örvösgalamb, 1 ölyv és 2 barna kánya, 1 — 1 

 kakuk, 2—3 szajkó, 1 sárgarigó, néhány 

 erdei pinty, a rétek közelében mindenütt 

 czitromsárniányok, ritkábban erdei pipisek, 1 

 hegyi billegető, 1 (mondd egy) szén-, néhány 

 kékczinege, 2 pár fiait etető őszapó (az egyik 

 majdnem fehérfejű, halk czi-czi szavú). Egy 

 ökörszem, néhány barátkaposzáta, az egyik a 

 fiatal kukoriczásban oly furcsán énekelt, hogy 

 csakis az örvös légykapóra gondolhattunk. 

 És mégis megint csak S. atricapilla volt! 

 A sisegő füzike lent maradt, itt fent már 

 csak imitt-amott halljuk a csilp-csalpot. A ré- 



krähen sassen hier fest auf den Eiern. Auf 

 den Weiden taucht wieder ein oder der an- 

 dere Wiedehopf auf. Am baumbesäumten 

 Bach nahe der Donau sclioss ich einen Laub- 

 sänger, weil ich dachte, das wäre nun end- 

 lich mal ein ziehender Fitis ; aber nein ! 

 wieder ein sibilator, der gar nicht hierher 

 gehört. Gleich nebenbei erlegte ich ein junges â 

 des Trauerfliegenschnappers {Muscicapa hypo- 

 leuca hypoleuca Pall.), das noch auf der Wan- 

 derschaft begriffen gewesen sein muss, denn die 

 Art brütet äusserst selten in Ungarn und hier 

 wohl sicher nicht. Dohlen kamen zahlreich 

 von den nahen Golubac-Ruinen herüber, 

 Elstern waren nur vereinzelt zu sehen. Den 

 Bluthänfling treffe ich in 3 — 5 Ex. hier zum 

 zweiten Male, also wieder am Donauufer, an. 

 Er brütet alljährlich in den Weingärten. Die 

 weisse Bachstelze trippelt am Donauufer und 

 etliche Braunkehlchen sowie ein Schwarz- 

 kehlchenpaar sitzen auf den Sträuchern in 

 seiner Nähe herum. An der Donau selbst 

 nur ein Graureiher, ein einziger Flussufer- 

 läufer und zwei Stockenten. Eine dritte, 9, 

 steht aus einem sehr dichten Gestrüpp auf, 

 wo jedoch ihr Nest nicht zu finden ist. 



Der 28. führte uns zur Abwechslung in 

 die höchsten, auf einer Tagestour zu errei- 

 chenden Berglagen, um zu sehen, was es da 

 gäbe. Mit Wagen ging es das Baconer Tal 

 hoch hinauf. Dann kletterten wir bis zur 

 Passhöhe und stiegen in Lagen von 3 — 600 

 m lange, in den oft urwaldartigen Laubholz- 

 beständen herum, wo die Waldrebe wuchert 

 und der Boden abwechselnd mit Ruscus 

 (Mäusedorn), Allium ursinum (Bärenlauch) und 

 giftig geilem Heleborus bedeckt ist. Das 

 Vogelleben war umso ärmer, je höher man 

 kam. Oft musste man lange gehen, bis man 

 einen Vogel bemerkte. Wenige Hohl- und 

 Ringeltaul)en, 1 Bussard und 2 schwarze 

 Milane, 1 oder der andere Kukuk, 2—3 

 Eichelhäher, 1 Pirol, paar Buchfinken, in der 

 Nähe der Wiesen stets Goldammern und sel- 

 tener Baumpieper, 1 Gebirgsstelze, 1 (sage 

 eine) Kohl-, paar Blau-, 2 Paar fütternde 

 Schwanzmeisen (1 fast weissköpfig, leise 

 Zi-Zi-Rufe). Ein Zaunkönig, paar Mönchs- 

 grasmücken, eine davon sang im dichtesten 

 Jungmais so komisch, dass wir uns nichts 

 anderes als Halsbandfliegenschnäpper denken 

 konnten. Und doch war es wieder eine ge- 



