210 



1902 április 13-án lőtte Bácsfalu mellett Er- 

 délyben [l. Chernél: A rövidujjú pacsirta (Al. 

 br.) új jelenség Magyarország ornisában, 

 Aquila 1903, p. 250). A második példányt 

 Schenk Jakab lőtte 1907 június 21-én a Hor- 

 tobágyon (1. Aquila 1907, p. 251), oly körül- 

 mények között, hogy fészkelése azon a steppe- 

 szerű pusztaságon is valószínű. Ehhez a két 

 példányhoz járul már most az a legkevesebb 

 15, a melyet megfigyeltünk és az a 7, melyet 

 elejtettünk. Ezek közttl 1 van az én gyűjte- 

 ményemben, a maradék LiNTiÁéban. Nézetem 

 szerint tehát egészen kétségtelen, hogy ez a 

 faj valószínűleg rendesen fészkel Magyar- 

 országon. A ki ismeri a fajt, bizonyára meg- 

 találja majd a Delibláton s ha Magyarország 

 kitűnő ornithologusaiuak valamelyike rászánná 

 magát erre a fáradságos és időrabló mun- 

 kára, okvetlenül fészkét és tojásait is meg- 

 lelné. 



A Calandrellának ez az előfordulása nem 

 is olyan meglepő, minthogy Komániában és 

 Szerbiában is előfordul. Az elválasztó öv ennél 

 a fajnál valószínűleg keskenyebb, az izoláczió 

 nem olyan tökéletes, mint az Emberiza cir- 

 lusnál. 



Tudni kell azt is, hogy Tbchüsi meghatá- 

 rozása, mely szerint az első példány a nyugati 

 szubspeczieshez tartozik, nem állja meg a 

 helyét, teljesen eltekintve attól, hogy a for- 

 máknak ezt a széjjelválasztását ma már el 

 se ismerik. Már most megtudunk valamelyest 

 azokról a példányokról is, melyek nyári idő- 

 ben fordultak elő Helgolandon. Gätke azt 

 mondja róluk (Vogelwarte Helgoland. II. kiad., 

 p. 383), hogy „minden bizonynyal Görögország- 

 ból és Kisázsiából valók". Ha egyáltalában 

 ebből az irányból érkeznek, úgy bizonyára 

 magyarországi példányok, tehát nem is kell 

 oly messzire mennünk, éppen úgy, mint sok 

 más helgolandi vendégnél, a melyről azt hitték, 

 hogy végtelen távolságokból jönnek, s utólag 

 felényi vagy harmadrésznyi távolságokban 

 akadtak rájuk. 



Certhia hrachyciactyla brachydactyla Brebm. 

 IV. 23. Újmoldova. Inkább másféle szubspe- 

 cziest várhattunk volna itt. 



Phylloseopus trochilus trochilus (L.). Madarász 

 azt mondja róla nagy művében : „Magyarorszá- 



gán! : Ernst Hausmann erlegte das erste Stück 

 am 13. April 1902 in Bácsfalu in Sieben- 

 bürgen (s. Chernél „Die kurzzehige fjorche 

 [AI. br.], eine neue Erscheinung in der Omis 

 Ungarns, Aquila 1903, p. 250). Das zvyeite 

 Exemplar erlegte Jakob Schenk am 21. Juni 

 1907 auf dem Hortobágy (s. Aquila 1907, 

 p. 251) unter Umständen, die sein Brüten 

 auch auf jenem steppenhaften Pusstengebiet 

 wahrscheinlich machen. Diesen zwei Exem- 

 plaren haben wir nunmehr Beobachtungen 

 von mindestens 15 Stück und 7 erlegte Be- 

 legsexemplare gegenüberzustellen, von denen 

 eins in meiner, der Rest in Lintias Sammlung 

 ist. Für mich steht es danach zweifellos fest, 

 dass die Art zu den wahrscheinlich regel- 

 mässigen Brutvögeln Ungarns zählt. Ein Ken- 

 ner wird sie m. E. in der Deliblát entdecken 

 müssen, wenn er wirklich ernstlich sucht, und 

 auch das Nest oder die Jungen wird man 

 finden, wenn sich einer der trefflichen Or- 

 nithologen Ungarns auf die sehr mühsame 

 und zeitraubende Suche verlegt. 



Dieses Vorkommen der calandrella ist nicht 

 allzu befremdend, da sie in Rumänien und 

 auch in Serbien vorkommt. Der trennende 

 Gürtel ist hier wahrscheinlich sogar schmäler, 

 die Isolation nicht so vollständig, wie bei 

 der Emberiza cirlus. 



Nun wissen wir auch, dass von Tschusis 

 Bestimmung des ersten Exemplars als der 

 westlicheil Subspezies zugehörig, hinfällig ist, 

 abgesehen davon, dass jene Formentrennung 

 nich mehr anerkannt wird. Auch fällt jetzt 

 ein Licht auf die Herkunft derjenigen Stücke, 

 die im Sommer auf Helgoland vorgekommen 

 sind Gätke sagt von ihnen (Vogelwarte Hel- 

 goland II. Aufl., p. 383), dass sie „zweifellos 

 aus Griechenland und Kleinasien stammen". 

 Wenn sie überhaupt aus dieser Richtung 

 kommen, haben wir es m. E. sicher mit 

 ungarischen Stücken zu tun, brauchen also 

 nicht mehr so weit in die Ferne zu schweifen, 

 wie bei vielen Helgoländer Irrgästen, die von 

 unendlichen Fernen zu kommen schienen, die 

 man aber später in halber oder Drittel-Ent- 

 fernung entdeckte. 



Certhia hrachyciactyla^ brachydactyla Brehm- 

 22. IV. Újmoldova. Man hätte vielleicht eher 

 eine andere Subspezies hier erwartet. 



Phylloseopus trochilus trochilus (L). Mada- 

 rász sagt in seinem grossen Werke: „In Un- 



