338 



nem teljesen homolog az emlősök parotisával, 

 gianduia angularis orisnak nevezi. Ug.yan- 

 ezcrt az állalatti mirigyet gianduia inframaxil- 

 laris internaenek nevezi. Ez a tyúknál a 

 szájüreg alapján fekszik s a legerősebben 

 fejlett, tömör mirigypár, hosszú egyszerű vagy 

 kissé elágazó hengeres csövekből áll, melyek 

 a nyelv két oldalán, a csőr alsó felének belső 

 szögletében szájadzanak. Sok verébalkatúnál 

 általában 2 külön csőcsoportra oszlik, de 

 mind mellfelé húzódnak. Ezenkívül megkülön- 

 böztet egy gl. inframaxillaris externat is. A 

 gl. angularis oris több pintyfélénél két le- 

 benyre oszlik. A mirigyek valódi nyálkamiri- 

 gyek. A váladék csupa elnyálkásodott sejtből 

 áll. Egyes madarak gl. inframaxillarisa nagyon 

 összetett alakú pl. Loxia s a tubulosus szer- 

 kezetből az acinosus szerkezethez átmenetet 

 képez. Egyes csövek itt külön hengeres hám- 

 sejtekkel bélelt kivezető csatornákkal torkol- 

 nak a nagyobb kivezető csövekbe. Pilliet 

 (1893) megvizsgálta a teknősbéka s a mada- 

 rak nyálmirigyeit. A teknősök nyálmirigyei 

 átmenetet képeznek a többi reptilia s a ma- 

 darak között. Különösen Testudo graeca alsó 

 állkapcsában van egy mirigy, mely majdnem 

 teljesen megegyezik a fiatal tyúk egy mirigy- 

 csoportjával. Szövettanilag is egységes képet 

 mutatnak. Szerinte a mirigyek a madaraknál 

 a felső csőrben, az alsó csőrben, a nyelvben 

 s a pharynxon fordulnak elő. Az alsó csőr- 

 ben a sublingualis és submaxillaris van, össze- 

 tett csöves mirigyek. Fölemlíti, hogy Kanvier 

 serosus mirigyeket talált. A legkisebb mirigyek 

 kehely alakú, hosszú keskeny sejtekkel bé- 

 leltek. A nagy mirigyek pl. a nyelvgyökön 

 haematoxylines festéssel nagyon szemcsések, 

 egyesek sötétek s zsírosak. A kivezető csa- 

 tornákat köbös hám béleli, mely vastag nyálka- 

 hártyahámban folytatódik. A sejtek hossz- 

 irányban csikoltak. A csatornák szélesek s 

 gyakran piipilláris kiemelkedések láthatók 

 rajtuk, széles nyakkal nyílnak a nyálkahártya 

 redőinek alapi részén (Oppel 1900 után). A 

 VoGT és YuNG-féle anatómiában Jaquet (1894) 

 a házi galambnál a szájpadláson, a nyelven 

 s a hangrés környékén kívül az alsó állkapcsi 

 ágak között 2 mirigyet különböztet meg : 

 belső nagyobb gl. intermandibularist, s külső 

 kisebb gl. intermandibularist. A belső mirigy 

 kb. 12 vastagfalú mirigycsőből áll, melyek a 

 középen a leghosszabbak, mindegyik cső kü- 



hörnern Hegen, jede mit einem Ausführungs- 

 gange. Bei den Spechten sind sie sehr gross. 

 Gl. parotides zusammengesetzte Drüsen, mit 

 längerem oder kürzerem Ausfülirungsgange. 

 ChoiíOdkowbky (1892) nennt die Cjlandula 

 parotis, da die Untersuchungen ergaben, dass 

 sie nicht ganz homolog mit der Parotis der 

 Säuger ist, Glandula angularis oris. Aus der- 

 selben Ursache nennt er die Unterkieferdrüse 

 Glandula inframaxillaris internae. Diese liegt 

 beim Huhne an der Basis der Mundhöhle 

 und ist das am stärksten entvcickelte, feste 

 Drüsenpaar. Die Drüse besteht aus langen 

 einfachen oder etwas verzweigten zylindrischen 

 Schläuchen, welche auf beiden Seiten der 

 Zunge, im inneren Winkel der unteren Hälfte 

 des Schnabels münden. Bei vielen sperlings- 

 artigen Vögeln teilt sie sich im allgemeinen 

 in 2 separate Schlauchgruppen, aber alle gehen 

 nach vorn. Ausser dieser Drüse unterscheidet 

 er noch eine Gl. inframaxillaris externae. 

 Die Gl. angularis oris teilt sich bei mehreren 

 Finkenarten in 2 Lappen. Die Drüsen sind 

 echte Schleimdrüsen. Das Sekret besteht aus 

 lauter verschleimten Zellen. Die Gl. infra- 

 maxillaris einiger Vögel ist von sehr zusammen- 

 gesetzter Form z. B. bei Loxia und bildet 

 einen Übergang vom tubulösen zum acinösen 

 Bau. Einige Schläuche münden hier mit 

 separaten Ausführungskanälen, welche mit 

 zylindrischem Epithel ausgekleidet sind, in 

 die grösseren Ausführungskanäle. Pilliet (1893) 

 untersuchte die Speicheldrüsen der Schild- 

 kröten und der Vögel. Die Speicheldrüsen 

 der Schildkröten bilden einen Übergang zwi- 

 schen den übrigen Reptilien und den Vögeln. 

 Besonders bei Testudo graeca ist im Unter- 

 kiefer eine Drüse, welche fast ganz mit einer 

 Drüsengruppe eines jungen Huhnes überein- 

 stimmt. Auch histologisch sind beide Drüsen 

 gleich. Laut ihm kommen bei Vögeln Drüsen 

 im Oberschnabel, Unterschnabel, in der Zunge 

 und am Piiarynx vor. Im Unterschnabel liegt 

 die Sublingualis und die Submaxillaris, sie sind 

 zusammengesetzte schlauchförmige Drüsen. Er 

 erwähnt, dass Ranviee seröse Drüsen fand. Die 

 kleinsten Drüsen sind mit becherförmigen, lan- 

 gen, schmalen Zellen ausgekleidet. Die grossen 

 Drüsen sind z. B. am Zungengrund mit Hnema- 

 toxylin sehr körnig, einige dunkel und fett. Die 

 Ausführungsgänge werden von kubischem Epi- 

 thel bedeckt, welches sich ins dicke Schleim- 



