398 



I. 

 A vetési varjú mint egérpusztító. 



Mâtray Gyula, kőröspusztai uradalmi intéző, 

 a M. Kir. Ornitli. Központnak a napi sajtóba 

 kikerült szakvitájához szólva, ama észlele- 

 tünkhöz csatlakozva, hogy ez a varjú is iigyes 

 egerész, tehát e káros rágcsálók gyéritéséi)en 

 is jelentékeny szerepe vnn, alábbi értékes 

 megfigyelését közli: 



„Az elmúlt évben a czukorrépa elszállítása 

 a kedvezőtlen időjárás folytán annyira elhú- 

 zódott, hogy répám utolját csak ez évi január 

 7-én adhattam át. A kiszedett répa a hely- 

 színen kupaczokba rakva, a fagy ellen földdel 

 volt betakarva. 



Az elszállítás közben feltűnt, hogy a répa- 

 táblán napról napra több vetési varjú jele- 

 nik meg és leginkább ott repked és csapkod 

 le nagy sebesen, a hol embereim a kupaczokat 

 bontogatják. 



Erre figyelni kezdtem s azt láttam, hogy 

 betakart répakupaczok valóságos gyíilhelyei 

 voltak az egereknek, melyek csak akkor fu- 

 tottak szerteszét, amidőn a répa a szekerekre 

 hányatott. 



De nem jutottak messzire, mert a varjak 

 valamelyike — ügyet sem vetve az ott dol- 

 gozó emberekre — nyílsebesen lecsapott a 

 menekülő egérre s a következő pillanatban 

 már tovaszállt zsákmányával. 



Megtörtént az is, hogy egy-egy egér vala- 

 melyik nagyobb hant alá menekült. Sorsát 

 azonban így sem kerülhette el, mert a varjú 

 oly ügyesen piszkálta ki onnan az egeret, 

 hogy élvezet volt nézni. Sőt megtörtént az 

 is, hogy a velem volt vizslám elöl, mely pedig 

 szintén szenvedélyes egérvadász, egy-egy 

 varjú mesés ügyesséi/gel csente el az egeret! 

 Már pedig ez ugyancsak nagy szó, kivált, ha 

 tekintetbe vesszük, hogy a répatáblán állan- 

 dóan 25 — 30 ember dolgozott, a mi mégis csak 

 feszélyezhette a varjakat. 



Egyben azt is állíthatom, hogy az egerek 

 közt semmiféle epidémia sem dühöngött és 

 oly egészségesek voltak, mint a makk. To- 



I. 

 Die Saatkrähe als Mäusefängerin. 



Julius von MAtray, Gutsverwalter in Kőrös- 

 puszta, hat gelegentlich einer Debatte der K. 

 U. 0. C, welche sich in der Tagespresse ab- 

 spielte, im Anschlüsse an unsere Beobachtun- 

 gen, dass nämlich die Saatkrähe eine ge- 

 imndte Mätisefängerin ist, folglich auch in 

 der Verminderung dieser schädliche Nager 

 eine bedeutende Rolle hat, folgende Beobach- 

 tung eingesendet : 



„Im vergangenen Jahre hat sich die Ab- 

 lieferung der Zuckerrübe infolge der ungünsti- 

 gen Witterung derart verzogen, dass ich den 

 Rest der Rüben erst am 7. Januar d. J. über- 

 geben konnte. Die ausgehobenen Rüben wur- 

 den am Acker selbst zusammengehäuft und 

 gegen Frost mit Erde überdeckt. 



Bei der Ablieferung wurde ich darauf auf- 

 merksam, dass auf dem Rübenfelde von Tag 

 zu Tag mehrere Saatkrähen erscheinen und 

 besonders dort schwärmen und zeitweise 

 pfeilschnell herabstossen, wo meine Leute 

 die Rübeuhaufen aufmachten. 



Als ich die Sache näher betrachtete, sah 

 ich, dass die Rübenhaufen wirkliche Sam- 

 melplätze der Feldmäuse waren, welche nur 

 dann auseinander liefen, als die Rüben auf- 

 geladen wurden. 



Sie kamen aber nicht weit fort, da stets 

 eine der Krähen — unbekümmert der daselbst 

 arbeitenden .Männer — pfeilschnell auf die 

 flüchtende Maus herabstiess und im nächsten 

 Moment schon mit der Beute davonflog. 



Es kam auch vor, dass die Maus sich unter 

 eine grössere Scholle flüchtete. Doch auch 

 hiedurch konnte sie ihrem Lose nicht ent- 

 weichen, indem die Krähe dieselbe mit einer 

 Gewandtheit hervorstöberte, dass man eine 

 wahre Freude daran hatte. Ja es ereignete 

 sich sogar, dass die Krähe die Maus vor der 

 Nase meines Spürhundes — obwohl derselbe 

 ebenfalls leidenschafilicher Mäusefänger ist — 

 nnt fabelhafter Oewandtiteit wegraffte ! Hiemit 

 ist sehr viel gesagt, besonders wenn man 

 bedenkt, dass auf dem Rübenfelde stets 

 20—30 Männer arbeiteten, was die Krähen 

 doch gewiss stören musste. 



Gleichzeitig kann ich auch behaupten, dass 

 unter den Feldmäusen keine Epidemie wütete 



