399 



vábbá az is hizonyos, hogy ezidén e tájon 

 nem volt egérjárás." 



XB. Az utolsó mondatok az említett vitá- 

 ban felmerült ama tételünket igazolják, hogy 

 a vetési varjú nem csak egérjárás idején 

 fogja az egeret s állítólag csak a betegjét, 

 hanem a közvetlen észleletek és a gyomor- 

 tartalmak bizonysága szerint az egerészésre 

 mindenütt és mindenkor hajlandó és képes. 



A vetési varjú mint a kakoricamoiy (Botys 

 nubilalis Hb.) pusztítója. 



Szomjas Gusztáv, szabolcsi földbirtokos, leg- 

 kiválóbb megfigyelőink egyike, a vetési varjú- 

 nak egy eddig alig ismert s még kevésbbé 

 méltatott tulajdonságára hívja fel a figyel- 

 met: a kukoriczamoly tengeriszárakban és csut- 

 kákban telelő hernyóinak meglepő ügyesség- 

 gel és nagy kitartással végzett irtására. 



Mint az általa dokumentumképpen küldött 

 tengeriszárakról készült 1. sz. ábrán látjuk, 

 a varjú a télire künn maradt tengeriszárakat 

 a harkályokéval vetekedő ügyességgel kopá- 

 csolja fel, a hernyó befurakodása helyétől 

 1 — 2 cm-nyire kezdve s mindaddig folytatva, 

 amíg csak rá nem talál. A hernyó jelenlétét 

 egyedül az a parányi kerek nyílás árulja el; 

 ám az éleseszü varjúnak ez is elég. Az a 

 körülmény pedig, hogy azért a sovány kis 

 falatért ily nehéz munkát sem sajnál, erős 

 bizonysága annak, hogy a vetési varjú első 

 sorban rovarevő s csak másodsorban, szükség- 

 ből növénvevő is. 



Szomjas Gusztáv a czinrgék viselkedését is 

 próbára tette, néhány fertőzöttnek látszó ten- 

 geriszárat helyezve a faggyúval és magvak- 

 kal jól megrakott téli etetőbe. 



Levélbeli közlése és a 2. ábra tanúsága sze- 

 rint, a czinegéknek is elég volt az a kis áruló 



und selbe alle kerngesund waren. Auch war 

 hier in diesem Jahre keine Mäuseplage. ' 



NB. Die letzteren Sätze bestätigen unsere 

 Behauptung in der erwähnten Debatte, dass 

 nämlich die Saatkrähe den Mäusen nicht nur 

 in „Mäusejahren" nachstellt und nicht nur 

 • — wie vielfach angegeben — bloss die kran- 

 ken erbeuten kann, sondern laut Beweis un- 

 mittelbarer Beobachtungen und Magenunter- 

 suchungen dem Mäusefange stets und überall 

 geneigt und auch fähig ist. 



Die Saatkrähe und die Maisuiotte (Botys 

 nubilalis Hb.). 



Gustav v. Szomjas, Grossgrundbesitzer in 

 Szabolcs, einer unserer besten Beobachter, 

 hatte unsere Aufmerksamkeit auf eine bis- 

 her kaum bekannte, noch weniger gewürdigte 

 Eigenschaft der Saatkrähe gerichtet : dass 

 dieselbe nämlich die in den Maisstengeln 

 überwinternden Larven der Maismotte mit 

 überraschender Gewandtheit und grosser Aus- 

 dauer vertilge. 



Wie auf der Abbildung (Fig. 1.) der als Be- 

 weisstücke eingesendeten Maisstengel ersicht- 

 lich, pflegen die Krähen die über dem Win- 

 ter im Freien gebliebenen Stengel mit specht- 

 artiger Geschicklichkeit aufzuhacken, und zwar 

 1 — 2 cm vom Bohrloche der Larve beginnend 

 und solange fortsetzend, bis sie zu derselben 

 gelangen. Die Anwesenheit der Larve wird 

 bloss durch jene winzige runde Öffnung verra- 

 ten, was aber der scharfsinnigen Krähe durchaus 

 genügt. Jener Umstand ferner, dass die Krähe 

 auch für einen derartig mageren Bissen diese 

 schwere Arbeit nicht scheut, ist ein starker 

 Beweis dafür, dass die Saatkrähe in erster 

 Reihe Insektenfresserin und bloss in zweiter 

 Reihe aus Not auch Piianzenfresserin ist. 



Gustav v. Szomjas hatte hiebei auch das 

 Benehmen der Meisen auf die Probe gestellt, 

 indem er einzelne als infiziert erscheinende 

 Maisstengeln in das mit Talg und Sämereien 

 wohlversehene Futterhäuschen hineinlegte. 



Laut dem Beweise seiner brieflichen An- 

 gaben sowie auch der Abbildung (Fig. 2) 

 hatte jene kleine verräterische Bohröffuung 

 auch bei den Meisen genügt, damit dieselbe 

 ganz nach Art der Krähen, doch natürlicher- 



