415 



mel_v viziniadárhoz. Úgy látszik, a Gastornis- 

 uak ez az osteologia! bélyege a korábbi 

 összehasonlító-vizsgálatoknál nem vétetett 

 figyelembe. A tibia alkotása — főleg pl. vas- 

 tagságának viszonya hosszához — tisztán 

 mutatja, hogy a párisi madár végtagjai zömö- 

 kebbek és rövidebbek a tipikus gázlóknál és 

 valószínűleg — épp ligy mint a hasonló nagy- 

 ságú madarak — inkább a szárazföldi tar- 

 tózkodáshoz alkalmazkodott. Számos össze- 

 hasonlításom eredménye oda vezetett, hogy 

 Hébert végkövetkeztetéseivel értek egyet, hogy 

 t. i. a Gastornis a madarak egy oly genusá- 

 hoz tartozik, a mely minden eddig ismerttől 

 különbözik". 



Erre vonatkozólag jusson eszünkbe, hogy 

 a ma is élő nagy. struczformájú fajok szíve- 

 sen mennek be a vízbe és jól is úsznak, ha 

 a körülmények úgy kívánják. A kazuárok, 

 emuk és struczok mind ebbe a kategóriába 

 tartoznak és én kénytelen vagyok azt gondolni, 

 hogy e vonásukat valamelyik igen magas 

 ősüktől örökölték, a melynek organizmusában 

 megvolt a gázlók nyoma. 



Ennyit a Oastornithidae-k rokonságáról. 



1913 nyarán én egy új Ditryma-f&jt írtam 

 le Diatryma ajax néven." E madár körülbelül 

 Vj-al nagyobb volt Cope Diatryma gigantea- 

 jánál és valószínűleg arányosan nagyobb a 

 teljesen kifejlődött afrikai strucznál. (Struthio 

 camelus.) Minthogy utóbbi 8 láb magasságot 

 is elér, el lehet gondolni egy kifejlődött 

 Diatryma ajax nagyságát és arányait. Nagyon 

 valószínű, hogy ez a legnagyobb ismert fossi- 

 lis madár. 



A Diatryma gigantea fossilis maradványai 

 New-Mexiko eocénjéből erednek, a Diatryma 

 ajax Wyoming (Wasatch) ugyanazon horizont- 

 jából. Ebből kitűnik, hogy e madarak az 

 eocén-korban székiben el voltak terjedve 

 azon a területen, a melyet ma Egyesült-Álla- 

 moknak nevezünk. Nagj'on valószínű, hogy 

 elterjedésük úgy észak, mint délfelé tovább 

 terjedt. 



Az Egyesült-Államokban még legalább két 

 más fossilis Ratita találtatott, egyik a Bar- 



'■ ScHüFKLDT R. W. „Further Studies of Fossil 

 Birds with Descriptions of New and Extinct Species." 

 Bull. Amer. Mus. Nat. Hist., Vol. XXXII, p 287. 



Dinornithidae, than it does any aquatic bird: 

 this character appears not to have been taken 

 into consideration in previous comparisons of 

 the Gastornis. The proportions of the tibia 

 — its thickness, e. g., in proportion to its 

 length - — would plainly show, however, that 

 the Parisian bird had more robust and shorter 

 legs than the typical waders ; and pro- 

 bably was, as in other birds of like dimen- 

 sions, better adapted for terrestrial life. The 

 result of the numerous comparisons which 

 I have made lead me entirely to concur in 

 the final conclusions of M. Hébkrt, viz. that 

 the (gastornis belongs to a genus of birds 

 distinct from all previously known." 



In this connection we must remember that 

 several of the large stnithious species still 

 living readily take to the water, and swim 

 well when circumstances demand that they 

 do so. Cassowaries, Emeus, and Ostriches 

 are all in this category, and I must believe 

 that this trait has been inherited by them 

 from some remote ancestors of large size, in 

 which a strong dash of the wader existed 

 in their organizations. 



So much, then, for the affinities of the 

 Gastornithidae. 



During the summer of 1913 another spe- 

 cies of Diatryma was described by me and 

 named Diatryma ajax." This was a bird nearly 

 one-third larger than Diatryma gigantea of 

 Cope, and probably proportionately larger than 

 a full-grown African ostrich {Struthio camelus). 

 As the latter often attains a height of 8 feet, 

 it is left to the imagination what the size 

 and proportions of an adult Diatryii.a ajax may 

 have been. Without exception, it is probably, 

 by far, the largest extinct fossil bird known. 

 Such fossil remains as we possess of 

 Diatryma gigantea are from the eocene of 

 New Mexico, while those of D. ajax are 

 from the same horizon in Wyoming (Wasatch). 

 This goes to show that these birds had a 

 general distribution during eocene-time over 

 the territory now called United States. It is 

 very likely that their range extended still 

 farther both north and south. 



At least two other forms of ratite birds have 

 been found fossil in the United States, namely 



1' Shdpeldt, R. W., „Further Studies of Fossil 

 Birds with Descriptions of New and E.xtiuct Species.' 

 Bull. Amer. Mus. Nat. Hist., Vol. XXXII, p. 287. 



