435 



kozó többfelöl megindított akczió. Pedig első 

 gondolatra azt liilietné az ember, hogy itt 

 biztos a siker, mert oly fajról van szó, mely- 

 nek vonulása iránt állandóan a legélénkebb 

 érdeklődés mutatkozik a vadászkörökben, nem 

 is szólva arról a hatalmas sajtóról, mely az 

 ügyet szolgálja. Itt is nagy technikai akadá- 

 lyok gátolják a nagyobbszabású akczió kifej- 

 lődését. Persze más volna az eredmény, ha az 

 erdei szalonka is telepesen együtt fészkelne, 

 mint pl. a dankasirály ! A kísérletet mind- 

 azonáltal megismételjük. 



A milyen nehézségekbe ütközik a munká- 

 latok fokozatos fejlesztése, éppen olyan lassan 

 halad előre a már eddig elért eredmények 

 kiegészítése és szilárdítása. így pl. máig se 

 akadt gyűrűs fecske az ország határain túl s 

 máig se akadt még gyűrűs fészkelő gólya 

 vagy dankasirály. A Kis-Alföldön 1909 óta 

 évről évre jelölöm a fiatal gólyákat, évenként 

 50—70 darabot. Eddig még egyetlen példány- 

 ról se kaptunk hírt. Közel 700 Plegadisból 

 még egyet se jelentettek az ország határain 

 túlról. És igen nehéz dolog ezen a hiányon 

 segíteni. Hiszen gondoljunk csak arra, hogy 

 idehaza nem tudtunk eddig kézrekeríteni gyű- 

 rűs fészkelő gólyát. Milyen reményekkel vág- 

 jon neki valaki az olasz, görög vagy afrikai 

 madárpiaczoknak, hogy ott meglelje a mi 

 gyűrűs madarainkat ! Pedig tán még ez volna 

 a legeredményesebb és legrövidebb eljárás. 



A legjobb természetesen az volna, ha leg- 

 alább néhány fontosabb, vagy egyelőre fon- 

 tosnak tartott ponton akadna avatott érdek- 

 lődő, a ki megmentené a kézrekerülő gyűrű- 

 ket az elkallódástól. Csakhogy milyen nehe- 

 zen akad arravaló ember és az a legnagyobb 

 baj, hogy ez ellen alig tehetünk valamit. Az 

 intézet ugyan minden esetben kéri a bejelen- 

 tőket a kérdés propagálására és kellően in- 

 formálja is őket, de az eredmény eddig vajmi 

 csekély. Ezen a téren ezidén nagy szerencse 

 érte az intézetet avval, hogy Dr. Thienemann, 



gung von Waldschnepfen, wo man doch glau- 

 ben sollte, dass hier das Resultat kaum aus- 

 bleiben könnte, da sich der Versuch auf eine 

 solche Vogelart bezieht, welcher in Jagd- 

 kreisen seit jeher das grösste Interesse zuge- 

 wendet wurde, von der mächtigen Presse, 

 welche im Dienste der Sache steht, gar nicht 

 zu reden. Auch hier sind es technische 

 Schwierigkeiten, welche die Entstehung einer 

 grösser angelegten Aktion verhindern. Zwei- 

 fellos wäre das Resultat ein anderes, wenn 

 die Waldschnepfe kolonienweise brüten würde, 

 wie z. B. die Lachmöve. Der Versuch soll 

 jedoch trotzdem wiederholt werden. 



Während einerseits der sukzessiven Aus- 

 breitung der Arbeiten grosse Schwierigkeiten 

 im Wege stehen, geht anderseits auch die 

 Ergänzung und Erhärtung der bisherigen 

 Resultate sehr langsam vor sich. So erhielten 

 wir bis zum heutigen Tage keine Ringschwalbe 

 ausser der Grenze des Landes und ebenso 

 wurde bisher kein Ringstorch und keine be- 

 ringte Lachmöve als Brutvogel angetroffen. 

 In der sogenannten kleinen Tiefebene zeichne 

 ich seit 1909 Jahr für Jahr die Jungstörche, 

 jährlich 50 — 70 Stück. Diese sind gänzlich 

 verschollen, bisher wurde noch kein einziges 

 Exemplar zurückgemeldet. Von ungefähr 700 

 Plegadisjungen wurde noch nicht ein einziges 

 ausser der Landesgrenze angetroffen. Es ist 

 ausserordentlich schwierig diesen Mängeln 

 abzuhelfen. Man denke nur daran, dass es 

 uns bisher nicht gelaug, hier zu Hause eines 

 Brutringstorches habhaft zu werden. Mit wel- 

 chen Hoffnungen wollte sich jemand darauf 

 verlegen, unsere Ringvögel auf den italieni- 

 schen, griechischen oder afrikanischen Vogel- 

 märkten aufzufinden. Und doch wäre dies 

 vielleicht noch der nächste und erfolgreichste 

 Weg. 



Am besten wäre es natürlich, wenn wenig- 

 stens an einigen wichtigen, oder vorläufig 

 als wichtig erscheinenden Punkten Sachver- 

 ständige sich der Sache annehmen und 

 die erbeuteten Ringvögel anmelden würden. 

 Wie schwer findet sich jedoch die geeignete 

 Persönlichkeit. Das grösste Übel ist dabei 

 noch, dass diesem Mangel nicht abgeholfen 

 werden kann. Das Institut ersucht zwar in 

 jedem Falle die Berichterstatter sich der Sache 

 anzunehmen und gibt auch die entsprechen- 

 den Informationen dazu, doch ist der Erfolg 



5.5* 



