440 



N^^olt tehát 210 páriiiik 569 fia, vagyis az 

 1913. évi átlagos szaporodási arányszám 2'71, 

 tehát olyan alacsony, a milyen még sohase 

 volt. De nemcsak a szaporulat ilyen gyenge, 

 hanem a legtöbb helyen jóval több volt a 

 meddő párok száma, mint a múlt évben s 

 helyenként a fészkelők állománya is teteme- 

 sen csökkent. Igen feltűnő ez különösen Mező- 

 csáton, a hol a múlt évi 111 fiókával szem- 

 ben az idén csak 52 nevelődött fel. A múlt 

 évben érte el az 1909 óta szemmel tartott állo- 

 másokon a gólyaállomány a maximumát s 

 rá egy évre leszállott a minimumra. Hogy mi 

 az oka ennek a jelenségnek, azt egész pon- 

 tosan nem lehet megállapítani, de igen nagy 

 szerepe van benne az időjárásnak. Csak gon- 

 doljunk az 1913. év teljesen abnormális idő- 

 járására. Sok megfigyelő a tavaszi nagy viha- 

 rokat okolja, mely sok fészket megrongált 

 vagy elpusztított, továbbá az állandóan hideg 

 időjárást, mely miatt sok pár megkésett a 

 fészkeléssel. A már említett Mezőcsáton is 

 nyolcz fészket pusztítottak el a viharok. 



Az ornithologiailag érdekesebb területeken 

 szerzett megfigyeléseim röviden a következők: 



A kisbalatoni gémtelep ezidén rendkívül 

 népes volt. A régi telep mellett egy újabb is 

 keletkezett, melyben a lakosság zömét a bat- 

 lák alkották. Az állomány növekedését leg- 

 alább 300 párra becsülöm. Június 16 án a 

 fiókák már majdnem anyáuyiak voltak. A sza- 

 porulatot valószínűleg a szomszédos fonyódi 

 berekben végzett lecsapolási müveletek idéz- 

 ték elő, mert ennek következtében az addig 

 ott fészkelt batlák áttelepedtek ide, a nyu- 

 godtabb helyre. 



A fészkek mind a tiszta náderdőbe vol- 

 tak rakva. 10 — 30 méter átmérőjű körökben 

 a nád térdmagasságig le és össze volt tiporva, 

 úgy hogy első tekintetre valóságos tisztásnak 

 látszott egy-egy fészkelő tanya. A fészkek 

 letiport nádból és nádon voltak rakva közel 

 egymáshoz. A belépésnél csak úgy feketéllett 



Es hatten daher 210 Paare 569 Junge, 

 won:ich für das Jahr 1913 die durchschnitt- 

 liche Vermehrungsziffer 2'71 beträgt. Dieselbe 

 ist daher heuer eine solch niedrige, wie 

 niemals vorher. Doch nicht nur die Ver- 

 mehrung war dieses Jahr so schwach, son- 

 dern auch die Anzahl der nicht l)riitenden 

 Paare war bedeutend grösser als im vorigen 

 Jahre und sank an einigen Orten auch der 

 ganze Bestand der Brutpaare stark herab. 

 Ungemein auffallend ist dies in der Gemeinde 

 Mezöcsát, wo der Zuwachs an Jungen im 

 vorigen Jahre 111, heuer jedoch nur 52 aus- 

 machte. Im vorigen Jahre erreichte der Storch- 

 bestand an den seit 1909 ständig unter Be- 

 obachtung stehenden Stationen das Maximum 

 und gleich ein Jahr darauf sank derselbe auf das 

 Minimum herab. Was die eigentliche Ursache 

 dieser Erscheinung ist. kann nicht ganz genau 

 angegeben werden, doch scheint dabei die 

 Witterung die Hauptrolle zu spielen. Man denke 

 nur an die gänzlich abnormale Witterung des 

 Jahres 1913. Die meisten Beobachter geben 

 als Ursache die Sturmwinde im Frühjahre an, 

 welche sehr viele Nester beschädigten und 

 zerstörten, ebenso auch die anhaltende kalte 

 Witterung, infolgedessen sich viele Paare in 

 der Brut verspäteten. In dem schon erwähn- 

 ten Mezöcsát wurden 8 Nester von Sturm- 

 winden zerstört. 



Meine heurigen, in ornithologisch interes- 

 santeren Gebieten gesammelten Beobachtun- 

 gen sind in Kürze die folgenden : 



Die Reiherkolonie im Kishalatonsee war 

 heuer ungemein volkreich. Neben der alten 

 Kolonie entstand heuer noch eine neue, zum 

 überwiegenden Teile aus Sichlern bestehend. 

 Die Zunahme des Bestandes muss zum min- 

 desten auf 300 Paare gerechnet werden. Am 

 16. Juni waren die Jungen schon fast flügge. 

 Der Zuwachs wurde anscheinend durch die 

 Trockenlegungsarbeiten im benachbarten Fo- 

 nyódiberek verursacht, indem die früher dort 

 brütenden Sichler hieher in das noch unge- 

 störte Gebiet übersiedelten. 



Die Nester waren in den reinen Kohrwald 

 gebaut. In Kreisen von 10—30 Meter Durch- 

 messer war das Rohr beiläufig bis zur Knie- 

 höhe gänzlich umgeknickt und zerstampft, 

 so dass man sich auf den ersten Blick in 

 einer Lichte glaubte. Die Nester waren ziem- 

 lich nahe bei einander aus und auf umge- 



