X)0 



még sem több 5 — 8Vo-nál. A czinegék az 

 almamoly bábjait is szorgalmasan irtják." 



A fenti észlelet súlya nem a jelen állapo- 

 ton, hanem az évekre visszanyúló tapasztala- 

 tokon van. Mert így kétségtelen, hogy az em- 

 iitett rovarok megfogyása csakugj'an a czinegék 

 munkája, nem pedig az időjárás hatása. Fel 

 sem tehető u. i., hogy az időjárás a rovarokra 

 nézve évről évre kedvezőtlen volna. 



Mindebből azonban — mint azt már régeb- 

 ben hangsúlyoztam' — éppen nem következik 

 az, hogy a hernyózást mindenütt abbahagyjuk 

 s teljesen a madarakra bízzuk. Ezt már azért 

 sem tehetnők, mert hiszen nem minden gyü- 

 mölcsös alkalmas arra, hogy benne a rovar- 

 evő madarakat a kellő számban elszaporítsuk. 

 A legtöbb helyen csak hathatós és olcsó mun- 

 katársunk, irtó eljárásunk fogyatékosságainak 

 helyrehozója a madár, a mely ily minőségében 

 is nélkülözhetetlen. 



Kisebb méretekben, de az említettekhez 

 hasonló eredményeket észlelt ifj. Thóbiás Gydl.4 

 is Felsőlánczon : ,Az első évben kihelyezett 

 nyolcz fészekoduban négy pár szénczinege 

 és nyaktekercs költött, 29 fint nevelve fel, 

 melyek a három kertben levő 110 gyümölcs- 

 fát és 32 szőlőtövet naponként négyszer- 

 ötször végigtisztogatták. Ennek eredménye- 

 képen láthatólag megkevesbedett a gyapjas 

 pille {Ociieria disparV.), eltünedeztek a sárga 

 petecsomói ; alig-alig mutatkozott a gyűrűs 

 pohók {Gastropaehfi neustria L.), melyből 

 tavaly bőven volt. 



Különösen ki kell emelnem a pókhálós 

 almamolyt (Byponomeuta malmellus Z.), mely- 

 ből tavaly rengeteg volt, ez évben pedig 

 igen csekély számban mutatkozott. Több 

 ízben láttam a szénczinegét, a mint az össze- 

 húzott levélcsomókbül vigan lakmározott." 



Befejezésül ezt a kis korkép-töredéket 

 mutatom be, a melyből azt látjuk meg, hogy 

 egy-egy derék jegyző, plébános, vagy tanító 

 buzgalma a madárvédelem eszméinek hogyan 

 egyengeti útját a kisgazdák eszéhez és szívé- 

 hez is. 



' Madárvédelmi „Útmutató" bevezetője. Cs. T. 



vertilgen auch die Puppen der Apfelmotte mit 

 grossem Fleiss." 



Das Gewicht dieser Ergebnisse liegt nicht 

 so sehr auf dem heutigen Stand, sondern auf 

 den auf Jahre zurückgreifenden Erfahrungen. 

 Denn hiedurch wird es unzweifelluift, dass die 

 erwähnte Abnahme der Insekten wirklich durch 

 die Arbeit der Meisen und nicht etwa durch 

 Witterungseinilüsse hervorgerufen wurde. Es 

 lässt sich nämlich nicht einmal voraussetzen, 

 dass die Witterung von Jahr zu Jahr für die 

 Insekten durchaus ungünstig war. 



Aus allen diesen lässt sich aber — wie 

 ich das bereits betonte — durchaus nicht 

 folgern, dass man das Absammeln der Raupen 

 überall einstellen und gänzlich den Vögeln 

 überlassen soll. Schon deshalb nicht, weil 

 doch nicht alle Obstkulturen dazu geeignet 

 sind, dass man die Vögel darinnen in gehö- 

 riger Anzahl vermehren könnte. Auf den 

 meisten Stellen wird der Vogel bloss unser 

 wirksamer und billiger Mitarbeiter, welcher 

 die Mängel unseres Vernichtungsverfahrens 

 aufhebt und auch als solcher schon unent- 

 behrlich ist. 



Wenn auch in kleineren Massen, doch ähn- 

 liche Ergebnisse erfuhr auch Julius Thobiäs 

 .lUN. in Felsőláncz: „In den im ersten Jahre 

 ausgesetzten 8 Nisthöhlen haben 8 Pärchen 

 Kohlmeisen und Wendehälse gebrütet und 

 29 Junge erzogen, welche die in den 3 Gärten 

 stehenden 110 Obstbäume und 32 Weinstöcke 

 täglich 4 — 5-mal absuchten. Als Folge dieser 

 Arbeit haben die Schwammspinner (Ocncria 

 dispar L.) sichtbar abgenomnn^n, ihre gelben 

 Eierhaufen sind zusehends verschwunden ; 

 kaum hatte sich auch der Riugelspanner 

 {Gastropacha neustria L.) gezeigt, obwohl er im 

 Vorjahre häufig war. Besonders muss ich aber 

 die Apfelmotte (Hyiionomeata maliiiellus L.) 

 hervorheben, welche im vorigen Jahre mas- 

 senhaft vorkam, heuer aber sich in sehr 

 geringer Zahl zeugte. Der Kohlmeise habe 

 ich mehrmals zugesehen, wie sie aus 

 den zusammengezogenen Blattknoten lustig 

 schmauste." 



Zum Schluss führe ich noch das folgende 

 Fragment eines kleinen Zeitbildes vor, um 

 zu sehen, wie der Eifer eines braven Dorf- 

 notärs, Pfarrers oder Lehrers den Weg der 

 Ideen des Vogelschutzes zum Verstand und 

 Herz des Kleinbauers ebnen kann. 



