IO 



épen nem akadályozta abban, hogy a «vaviütá- 

 í3oki> létezését elismerje vagy megengedje, a mi 

 a merev, deistikus alapot mégis csak rögtön 

 meglazította. 



A specieseknek a zónák szerinti és a sajátos 

 életviszonyok közt jelentkező variabilitását bi- 

 zonyára Haetert se fogja tagadni, tehát azt is 

 meg kell engednie, hogy az a «megdönthetlen 

 tény» még sem oly abszolúte változhatatlan. 

 Ép ez a tünet teremtette meg a «varietásokati» 

 és újabban, mint Hartert is mondja, a «sub- 

 specieseketi), a hármas nomenklatúrát és tegyük 

 hozzá — Kleinschmidt nyomán — «a subspe- 

 cieseknek a végtelenségig való elszaporodását» 

 is, a mely végtelenségben azonban a felfogás 

 különfélesége, tehát az autorok szubjektivitása 

 igen nagy szerepet játszik. Egy adott ismer- 

 tető jegy classificatorikus értékét illetőleg sem 

 egyező az egyes ornithologusok felfogása és 

 magában véve már több mint ingadozó oly 

 fajoknál, kivált alfajoknál, ha az a jegy egy 

 példányra vagy csak néhány individuumra van 

 alapítva. 



Ez irányban azután találó szavakat mond 

 Hartert. Ott a hol az oi'nithologiai stúdium- 

 nak a hármas nomenklatura révén való mélyí- 

 téséről és felélesztéséről szól — pag. 111 — 

 szószerint ezt mondja: «Mindenesetre nehéz 

 bizonyos esetekben, kivált a mi mai egyoldalú 

 bó'rstúdhimaink mellett, a melyek az ornitho- 

 logia alapjai, tnír a tárrjijakiKik CMfil: kiszánuU 

 kühö burkát adják, — azt eldönteni, vájjon 

 egy vélt geographiai képviselőt mint egy rokon 

 alak alfaját vagy mint önálló fajt tekintsünk-e? 

 Ezt eldönteni gyakran nehezünkre esik és gyak- 

 ran szorulunk anatómiai, bioloifiai, iiidoloi/iid 

 •s- egyéb stúdiumokra , hogy az ilyen kérdést 

 megoldhassuk. » 



Mielőtt e mondatot méltányolnám, még meg 

 akarom jegyezni, hogy a classificatorikus eljá- 

 rást, kivált a genust illetőleg Hartert is a me- 

 thodushoz számítja, mint arra hivatottat, «hogy 

 az apparátust kezelhessük, hogy egymást meg- 

 érthessük«, a mi megegyezik az én formulám- 

 mal: «A rendszer a természetről szerzett idő- 

 leges ismereteinknek időleges methodikus ki- 

 mutatása, tehát imereteinknek haladásához — 

 gyakran hanyatlásához is — mérten változó. ii 

 A végezel nyilván az, hogy a classificatorikus, 

 igazán előrevivő munka alapján az igazi «termé- 



«varietates» anzuerkennen oder zuzugeben, was 

 wieder den starren, deistischen Standpunkt denn 

 doch sofort lockerte. 



Die Variabilität der Species nach Zonen und 

 besonderen Verhältnissen wird ja Hartert ge- 

 wiss nicht in Abrede stellen, somit auch zu- 

 geben müssen, dass die unumstössliche That- 

 sache keine absolut unwandelbare ist. Gerade 

 dieser Thatsache entsprangen die «Varietates» 

 und in neuer Zeit, wie es Hartert zugiebt, die 

 «Subspecies», die trinare Nomenclatur und fü- 

 gen wir bei — nach KLEiNscnmDT — «das 

 Wachsen der Subspecies ins Unendliche», bei 

 welcher Unendlichkeit aber die Verschiedenheit 

 der Auôassung, also die Subjectivität der Aueto- 

 ren sehr stark im Spiele ist. Auch ist die Auf- 

 fassung hinsichtlich des classificatorischen Wer- 

 thes eines gegebenen Kennzeichens bei ver- 

 schiedenen Ornithologen nicht die gleiche und 

 ist an und für sich mehr als schwankend bei 

 Arten, besonders Unterarten, welche auf ein 

 Exemplar oder nur wenige Individuen basiert 

 sind. 



In dieser Eichtung sagt dann Hartert tref- 

 fende Worte. Wo er von der Vertiefung und 

 Neubelebung des ornithologischen Studiums 

 durch die Herbeiziehung der trinären Nomen- 

 clatur — p. 111 — spricht, sagt er wörtlich : 

 «Schwierig ist es allerdings in gewissen Fallen, 

 zumal bei unserem heutigen einseUigen Balg- 

 studium, das die Grundlage der Ornithologie 

 bildet, olnvold es nur die getrocknete äussere 

 Hülle der Objecte vorführt, zu entscheiden, 

 ob ein mutmasslicher geographischer Vertreter 

 als Unterart einer verwandten Form, oder als 

 getrennte Art zu behandeln ist. Das zu ent- 

 scheiden ist oft schwer für uns und wir müssen 

 oft durch aiialomische, biologische, nidologisehc 

 uiut andere Studien unterstüzt werden, um 

 solche Fragen zu lösen». 



Ehe ich diesen Satz würdige, wünsche ich 

 noch zu bemerken, dass auch Hartert das classi- 

 ficatorische Verfahren, besonders hinsichtlich 

 der Gattung, der Methode zuzählt, dazu berufen, 

 «um den Apparat zu handhaben, um eimiiider 

 zu verstehe))» , was congruent meiner Formel 

 ist : «Das System ist der zeitweilige methodische 

 Ausweis unserer zeitweiligen Kenntnisse von 

 der Natur, mithin nach Massgabe des Fort- 

 schrittes — oft auch Kückschrittes — der Kennt- 

 niss, wandelbar-'). Das Endziel ist offenbar, ver- 

 mittelst der classificatorischen, echt fortschritt- 



