218 



kész úr felkérc'HÜnkrc a kövotkező tájékoztató 

 tiidósitást adja : 



«A lelkészi lak előtt egy kis erkély — ve- 

 randa — állott, melyet én a szabad levegő 

 élvezése végett, nyári tartózkodási helyül hasz- 

 náltam ; volt benne egy asztal is elhelyezve. 

 Ez asztal fölött, a tetőzet csúcs-zugjához leg- 

 közelebb levő léczre kezdette egy .fecskepár 

 építeni fészkét. S minthogy én ezt, a fészekből 

 majd esetlegesen lelralló szemét miatt, alkal- 

 matlannak találtam, a veranda tetőzetének leg- 

 felsőbb lécze alá, egész végig zöld gályákat 

 tűzdeltem, hogy ez által a fészek további épí- 

 tését lehetetlenné tegyem s a madarat az erkély 

 fedele alól kiszorítsam. Azonban e kis gono- 

 szok kifogtak rajtam s a sok lelógó galy közül 

 egyet, mely jó szilárdan állt, kiválasztottak s 

 arra kezdték építeni fészküket. 



Ebben a munkában már nem akadályoztam 

 meg őket, sőt kíváncsian lestem, vájjon föl- 

 építik-e s használatba veszik-e a fészket. 



A fészek rövid idő alatt teljesen ^Ikészült s 

 boldog lakói tanyát ütöttek benne. Naponta 

 élénk érdeklődéssel kísértem figyelemmel őket 

 s nemsokára észrevettem, hogy az egyik foly- 

 tonosan a fészekben ül, míg a másik étket hord 

 neki, a mi azt sejtette, hogy a kotlás megkez- 

 dődött. Egy pár hét múlva kis fiókák csicsegése 

 s apró fejecskék föl-földugdosása jelezte, hogy 

 a család megszaporodott. 



Sokszor aggódva néztem a fészekre, mert a 

 mint a kicsinyek növekedtek s nyugtalanabl)ak 

 lettek, különösen mikor anyjuk étette őket. a 

 teher alatt és mozgolódás miatt a galy annyira 

 meghajolt és ingott, hogy attól féltem, min- 

 denestől leesik s nemcsak a Icis madarak, hanem 

 velük a ritka kiállítású sárbölcső is tönkre megy. 

 Nagy örömemre azonban nem történt semmi 

 baleset. 



Érdekes volt látni, miként húzódott meg az 

 egyik öreg fecske azon az ágon, mely a fészket 

 tartá, míg párja a fészekben ült. Nem félt, hogy 

 az ág s vele a fészek a kétszeres teher követ- 

 keztében letörik. Mikor a fiatalok röpködni 

 tanultak s már távolabbra is ki-kirepültok a 



Mihályi, r. kath. Geistlicher, auf unsere Bitte 

 folgende Erörterung eingesendet : 



«Vor dem Pfarrhaus stand eine kleine Ve- 

 randa, welche ich, um die freie Luft zu genies- 

 sen, zum Sommeraufenthalt benützte ; es befand 

 sich darin auch ein kleiner Tisch. Über diesem 

 Tisch begann ein Schwalbenpaar sein Nest auf 

 die dem Gipfelwinkel zunächst stehende Latte 

 anzubauen. Da ich dieses, wegen der von dem 

 Neste später voraussichtlich herkommenden 

 ünreinlichkeit, lästig fand, steckte ich unter 

 die erwähnte Latte der Länge nach grüne 

 Eeiser, mit der Absicht, dass ich dadurch alle 

 Versuche zu einem weiteren Nestbau unmög- 

 lich mache iind die Vögel von der Veranda 

 gänzlich ausschliesse. Die kleinen Schelme 

 hielten mich aber zum Besten, indem sie von 

 den vielen herunterhängenden, belaubten Rei- 

 sern das stärkste und fest stehende erkoren, 

 woran sie ihr Nest anzumauern anfingen. 



In diesem Geschäft störte ich sie schon nicht 

 mehr, vielmehr passte ich neugierig auf: ob 

 sie das Nest fertig machen und es in Gebrauch 

 nehmen werden. 



Es wurde in kurzer Zeit beendigt und die 

 Glücklichen schlugen in ihm ihr Lager auf. Mit 

 regem Interesse beobachtete ich sie täglich . 

 und nahm bald wahr, dass das Eine von ihnen 

 beständig im Neste bleibt, während das Andere 

 ihm fleissig Nahrung bringt; dies liess ahnen, 

 dass das Brutgeschäft begonnen wurde. Nach 

 ein Paar Wochen verriethen die keinen Jungen 

 mit Zwitschern und mit Hervorstrecken ihrer 

 Köpfchen, dass die Familie sich vermehrte. 



Ich schaute aber sehr oft besorgt das Nest 

 an, denn das Ästchen — wie die Jungen grös- 

 ser und \inruhiger geworden, besonders wo sie 

 von den Eltern geatzt wurden, neigte sich un- 

 ter der Last und wankte infolge der Um'uhe 

 der Jungen dermassen, dass ich mit Eecht 

 fürchtete : es werde das Ganze niederstürzen 

 und nicht nur die Vögelchen, sondern auch 

 die selten ausgestattete Lehmwiege zu Grunde 

 gehen. Doch ist zu meiner Freude kein Unfall 

 vorgekommen. 



Es war interessant anzusehen, wie das alte 

 Männchen auf dem nämlichen Aste hockte, an 

 welchen das Nest befestigt war, während das 

 Weibchen im Neste sass. Es fürchtete nicht, 

 dass der Ast sammt dem Neste unter der dop- 

 pelten Last niederbricht. Als die Jungen ihre 



