222 



oda s vissza a fészekkel és fecskepárral, mely 

 útközben a hajó közvetlen környékén vadász- 

 gatva, fiókáit szerencsésen felnevelte. H. 0. 



Adalék a Falco subbuteo biológiájához. 



Becses megfigyelésről ad számot Pfennig- 

 berger JÓZSEF, intézetünk levelező tagja, a 

 Herman Ottó-Loz irt soraiban. F. é. máj. 26-án 

 a béllyei uradalom egyik elárasztott dunamenti 

 rétje fölött vagy 10 — 12 Falco mubbuteo-i látott 

 kerengeni, melyek csérek vagy talán inkább a 

 lappantyiik módjára szálldostak föl s alá, közbe 

 gyors fordulatokat végezve a mintegy 40 — 50 

 lépésnyi magasságban. 



A sólymok egyikét lelőve, megtalálta figye- 

 lőnk a rejtély nyitját : miért nem törődtek ezek 

 a füi'ge madárrablók a körülöttük szálldosó 

 seregélyekkel és fecskékkel. 



A sólyom begye s gyomra tömve volt vala- 

 mely zöldesszürke, IV4 — 1 Va cm. hosszií reczés- 

 szárnyú rovarral (talán Phrygcmea f), a melyet 

 e madarak bizonnyára a csőrükkel kaptak el, 

 mert figyelőnk egyszer sem látta, hogy a lábu- 

 kat használták volna. 



A préda megragadásának egy új módozatán 

 kívül ez az észlelet annak az állításnak is új 

 beigazolását jelenti, hogy a kabasólyom bizo- 

 nyos időszakokban első sorban rovar-táplálék- 

 kal él. 



Herman Ottó volt az, a ki már 1864 okt. 

 22-én az Erdélyi Múzeum-Egylet gyűlésén tar- 

 tott értekezésében a Falco mibìnUco-t, ezt az 

 eddig az ornithologusok részéről tisztán madár- 

 pusztítóként ismertetett sólymot, mint első sor- 

 ban rovarevőt mutatta be s vette védelmébe. 

 Ugyanazon évi jiil. 11 -én lőtt olyan nőstényt em- 

 lít fel, melynek gyomra rovarokkal (főleg Cc- 

 rambic, Rhyzothronus és Crepuscularia) volt 

 megtömve, oly évszakban, a midőn e sólyom 

 a sok fiatal madárból játszva szerezhette volna 

 be táplálékát. 



Ugyanő észlelte, hogy a /crfòasó/ì/om alkonyat- 

 táj ban sokszor hosszabb ideig marad egy helyen, 

 föl s alá szállongva és sokszor 10 — 15-ször is 

 újra visszatérve, a mit bizonnyára nem tenne, 

 lia madárra vadásznék, mert ösztöne liizonvo- 



zurück, sammt Nest und Schwalbenpaar, wel- 

 ches unterwegs im nächsten Umkreise jagte 

 und die .Jungen glücklich erzog. 0. IL 



Zur Biologie des Falco subbuteo L. 



Eine wertvolle Beobachtung meldet uns Josef 

 Pfennigberger, corresp. Mitglied unseres Insti- 

 tutes, in einem an den Chef gerichteten Briefe. 

 Benannter sah am 26. Mai 1. J. auf dem Herr- 

 schaftsgute Béllyeob erhalb einer überschwemm- 

 ten Donau- Wiese etwa 10 — 12 kreisende Baum- 

 falken, welche nach Art der Seeschwalben oder 

 noch mehr der Nachtschwalben in einer Höhe 

 von ungefähr 45— .50 Schritte auf- und ab- 

 flogen und mitunter rasche Wendungen aus- 

 führten. 



Als er einen der Falken erlegte, erhielt er 

 auch die Lösung des Eäthsels : warum diese 

 fiinken Vogelräuber die umherfliegenden Staare 

 und Schwalben nicht beachteten. 



Kropf und Magen des Falken war mit grün- 

 lichgrauen 1^/i — P/ä cm. langen Netzflüglern 

 (vielleicht Phryganea?) vollgepropft, welche 

 diese Vögel gewiss mil dem Schiabel erhasch- 

 ten, da der Beobachter den Gebrauch der Fänge 

 nie wahrnehmen konnte. 



Ausser einer neuen Art und Weise des Ei-- 

 greifens der Beute bedeutet diese Beobachtung 

 auch den Beweis jener Behauptung, dass der 

 Baumfalke in gewissen Jahreszeiten sich vor- 

 herrschend mit Insekten ernährt. 



Otto Herman war es, der schon am 22. Okto- 

 ber 1864 in seinem in der Sitzung des Er- 

 délyi Múzeum-Egylet gehaltenen Vortrage den 

 Falco subbuteo, diesen bisher durch den Orni- 

 thologen als ausschliesslich Vogelvertilger be- 

 schriebenen Falken als einen in erster Reihe 

 Insektenfresser vorführte und in seinen Schutz 

 nahm. Er führte hiebei ein am 11; Juli 1864 

 erlegtes Weibchen auf, dessen Magen mit In- 

 sekten (zumeist Cerambix, Pihyzothrogus und 

 Crepuscularia) vollgepropft war und zwar in 

 einer Jahreszeit, in welcher dieser Falk seine 

 Nahrung aus den vielen jungen Vögeln spielend 

 sich hätte verschaflen können. 



Er beobachtete auch, dass der Baumfalk 

 gegen Abend oft längere Zeit hindurch sich auf 

 demselben Orte aufhält, hin- und herfliegend 

 oft 10 — 15-mal zurückkommt, was er gewiss 

 nicht thäte, falls er den Vögeln nachginge, da 



