241) 



letlenséggel a magyar művészeti körök roHzé- 

 röl történt, a mi mód fölött és tartósan elkese- 

 rítette kedélyét és benne valami üldözési má- 

 niát, sőt embergyülöletet keltett ; szívesen el is 

 vonult és megszerette a magányt. Tudtommal 

 csak egyetlen egyszer állított ki képet az első 

 magyar secesszióban, a régi «Nemzeti Szalon »- 

 ban, egy csendéletképet : «Virágok az asztalon», 

 a virágok mellett, mintegy odavetve, volt egy 

 pirók is. A kép a perspeetivában el volt hi- 

 bázva, és nem talált vevőre. Az arczképfesté- 

 szetben tett kísérletei szintén keveset igérő 

 eredménynyel végződtek. 



Mikor e sikertelenség következtében már 

 éppen a legnagyobb lelki harczot vívta, vélet- 

 lenül elolvasta a Magyar Tudományos akadé- 

 mia egyik pályázati hirdetését valamely állat- 

 család vagy állatnem megismertetésére. Nécset 

 a feladatot a festő szempontjából fogta föl; 

 nekiállott tehát, lassanként összefogdosta Vere- 

 bély környékének összes lepkéit, és jól-rosz- 

 szúl lefestette őket. Mikor készen volt, be- 

 küldte a táblákat az akadémiának ; de azt kel- 

 lett tapasztalnia, hogy nem festészeti, hanem 

 természetrajzi nrankáról van szó, tehát fárado- 

 zása hiába való volt. 



Most ismét nekilátott l)uzgósággal és szívós- 

 sággal ; megszerezte magának Beege és mások 

 munkáit, és egész komolyan belemélyedt a 

 Lepidopterák tanulmányozásába. Megtanulta az 

 ábrázolási mód alaki részét és újból munkához 

 látott. A beküldött próbát a Magyar Tud. Aka- 

 démia iigyan megdicsérte, de a dolognak mégis 

 megvolt a maga bökkenője. Az akadémia épen 

 írott természetrajzi monographiát akart, a mely- 

 nél a kép csak megvilágító adalék. 



1895 márczius hó első napjaiban levelet kap- 

 tam az előttem teljesen ismeretlen NÉcsEvtől, 

 a melyben d országosan elismert igazságos em- 

 ber n-nek szólít, és az én ítéletemre bízza : dönt- 

 sem el én, vájjon folytassa-e a harczot a meg- 

 kezdett irányban vagy nem ? Ö jövőjét ítéletem- 

 től teszi függővé. 



A levélhez lepketáblák voltak mellékelve, a 

 melyek rendkívül éles szín- és alakérzeket 

 ánütak el, és tán a legjobbak voltak mindazok 

 közül, a mit ilynemű dolgokból eddig Magyar- 

 országon produkáltak : legfeljebb a potrohra 



derer Unnachsichtlichkeit seitens der ungari- 

 schen Kunstkreise, was sein Gemüth dauernd 

 ungemein verbitterte und bei ihm eine Art von 

 Verfolgungswahn, ja Menscheuhass erzeugte ; er 

 ging gerne abseits und liebte die Einsamkeit. 

 Nur ein einzigesmal stellte er meines Wissens 

 in der ersten ungarischen Secession, im alten 

 «Nemzeti Szalon» aus, u. z. ein Stilleben 

 «Blumen auf dem Tische», neben den Blumen 

 wie hingeworfen, auch ein Gimpel. Das Bild 

 war in der Perspective verfehlt und fand kei- 

 nen Käufer. Seine Versuche im Porträtfaeh 

 hatten auch keinen verheissenden Ei'folg. 



Als er durch die Misserfolge eben in grössten 

 Seelenkampf gerieth, las er zufällig die Preis- 

 ausschreibmig der ungarischen Académie der 

 Wissenschaften auf eine monographische Dar- 

 stellung irgend einer Thierfamilie oder eines 

 Genus. Nécsey fasste diese Aufgabe vom ma- 

 lerischen Standpunkte auf, ging her, fing nach 

 und nach alle SchmetterUnge der ümgelnmg 

 von Verebély zusammen imd malte sie schlecht 

 und recht. Als er fertig war, sandte er das Ta- 

 felwerk an die Académie ein, musate aber er- 

 fahren, dass es sich nicht um eine malerische, 

 sondern um eine naturhistorische Aufgabe 

 handelt, seine Mühe also verloren war. 



Nun gieng er mit Eifer und Zähigkeit daran, 

 verschaffte sich Berge's und Anderer Werke 

 und vertiefte sich ganz ernstlich an das Stu- 

 dium der Lepidopteren. Ei- erlernte die Dar- 

 stellungsweise und begann die Abbildungen 

 von Neuem. Die eingesandte Probe wurde sei- 

 tens der ung. Académie zwar belobt, es hatte 

 aber dabei auch sein Bewenden. Die Académie 

 wollte eben eine geschriebene naturhistorische 

 Monogi'aphie haben, wobei die Alibildung l)loss 

 beleuchend zu wirken hatte. 



In den ersten Tagen des Monates März 1895 

 erhielt ich nun von Nécsey, der mir völlig un- 

 bekannt war, einen Brief, worin er mich als 

 «laudesbekannten gerechten Mann» apostro- 

 phiert und an mein Urtheil appelliert, ich soll 

 entscheiden, ob er den Kampf in der einge- 

 schlagenen Pachtung fortsetzen soll oder nicht? 

 El- mache von meinem Urtheile seine Zukunft 



Dem Briefe lagen einige Schmetterlings- 

 tafeln bei, welche einen ungemein scharfen 

 Farben- und Formensinn verriethen und wohl 

 das Beste waren, was bis dahin in dieser Ai-t 

 in Ungarn prodiiciert wurde ; eine Bemerkung 



