1 2 



figyelmüket, arra a mit mindenki a iiìag« 

 ierületén észlelhet. Ennélfogva természetes, 

 hogy ez az irány kevesebb vonulási adatot 

 eredményezett, de annál több, kisebb-nagyobli 

 értekezést a vonulás helyi lefolyásáról éa a 

 vonulás okairól. Mig a meteorológiai irány 

 mlvelői inkább gazdák, erdészek és meteoro- 

 lógusok, addig a biológiai irányt a dilettáns 

 és szakornithologusok és zoológusok karol- 

 ták fel. 



Fejlődésében három, a biologia fejlődésével 

 közel párhuzamosan haladó stádiumot kell 

 megkülönböztetni. A legrégibb a sìihiiìersió- 

 tlieoria, a mely még igen egyszerűen fejti meg 

 a problémát, a mennyiben vizek fenekén, bar- 

 langokban, odvas fákban stb. telelteti a vo- 

 nulókat. A következő az, a melyet ismerteté- 

 sünk további folyamában régibb biológiai 

 iránynak fogunk nevezni, az utolsó végül az 

 újabb bioiogiai irány. Az első a népbit által 

 teremtett alapból indul ki s inkább csak hallo- 

 másból szerzett adatokra, sokszor rosszul ma- 

 gyarázott tényekre épít, a másik positiv meg- 

 figyelések alapján állít fel többé-kevésbbé 

 plausibilis hypothesiseket, míg az utolsó segít- 

 ségül veszi a zoologia, palaîontologia és geologia 

 legújabb vívmányait. 



Chronologiai sorrendben első helyen a Siib- 

 mersió tlteoriát kell említeni. Komoly tudósok 

 egész komolyan vitatták annak a lehetőségét, 

 hogy fecskék, gólyák stb. őszszel tavak és 

 folyóvizek fenekére ereszkednek, vagy odvas 

 fákba és sziklaüregekbe bújnak és ott várják — 

 némely verzió szerint egész kopaszon — a 

 tavaszt. Aristoteles, Olaus Magnus, Etmüller, 

 Biberg, Wallerius, Forster és kiválóan a dan- 

 zigi Klein hívei voltak e felfogásnak, egész 

 tekintélyes irodalma is van e theoriának s 

 talán nem érdektelen felemlíteni, hogy Geoffroy 

 St. Hilaire a párisi akadémia egyik seanceán 

 érdemesnek találta jelenteni, hogy a Pyrá- 

 neusok egyik barlangjában szintén látott ily 

 telelő fecskéket. A danzigi Klein több köny- 

 vet is irt erről és egész sereg, többnyire 

 «szemtanuk» által bizonyított esetet sorol fel 

 theoriája mellett. Hogy e szemtanuk szava- 



sondeni i-icliteii ihr Augenmerk hauptsächlich 

 auf dio den Zug begleitenden Umstände, auf 

 das, was jeder in seii>eiii Bereiche beobachten 

 kann. Demzufolge ist es nur natürlich, dass aus 

 dieser Pachtung weniger Zugsdaten, aber umso- 

 mehr grössere und kleinere Abhandlungen über 

 die localen Einflüsse und Ursachen des Zuges 

 entstanden. Während zu den Anhängern der 

 meteorologischen Richtung mehr Landwirte, 

 Forstleute und Meteorologen zählen, schlössen 

 sich der l)iolûgischen Richtung Dilettanten, 

 sowie Fachornithologen und. Zoologen an. 



In iln-er Entwicklung sind drei, mit der Ent- 

 wickelung der Biologie beinahe parallel lau- 

 fende Stadien zu unterscheiden. Die älteste ist 

 die Submersioììfi-Theoric, die das Problem 

 noch sehr einfach löst, indem sie die Ziehen- 

 den am Grunde von Gewässern, in Höhlen, 

 hohlen Bäumen u. s. w. überwintern lässt. 

 Demnächst folgt diejenige, welche wir im Ver- 

 laufe unserer Erörterung als die ältere biolo- 

 gisclw Richtung bezeichnen werden, i;nd end- 

 lich die neuere biologische Richtung. Die erste 

 geht vom Volksglauben aus und baut sich mehr 

 vom Hörensagen von oftmal schlecht ausge- 

 legten Thatsachen auf, die zweite stellt mehr 

 weniger plausible Hypothesen auf Grund posi- 

 tiver Beobachtungen auf, wohingegen die letzte 

 die neuesten Errungenschaften der Zoologie, 

 Paläontologie und Geologie zu Hilfe nimmt. 



In chronologischer Reihenfolge miiss zuerst 

 die Submei'sions-Theone erwähnt werden. 

 Ernste Gelehrte verfochten ganz ernst die Mög- 

 lichkeit, dass Schwalben, Störche u. a. sich im 

 Herbste auf den Grund von Seen und Flüssen 

 versenken, oder sich in hohlen Bäumen und 

 Felsenhöhlen verkriechen und dort — nach 

 mancher Version ganz kahl — den Frühling 

 erwarten. Aristoteles, Olaus Magnus, Etmüller, 

 Biberg, Wallerius, Forster und besonders der 

 Danziger Klein waren Anhänger dieser Auffas- 

 sung, die Theorie hat eine ganz beträchthche 

 Littei'atur, und es wird vielleicht nicht unin- 

 teressant sein zu erwähnen, dass Geoffroy St. 

 Hilaire auf einer Sitzung der Pariser Aka- 

 demie es für berichtenswert fand, dass er in 

 einer Höhle der Pj'räneen ebenfalls überwin- 

 ternde Schwalben sah. Der Danziger Klein 

 schrieb mehrere Bücher hierüber und führt 

 eine Menge von meistens durch Augenzeugen 

 erwiesenen Fällen als Beweis seiner Theorie an. 

 Wie es um die Glaubwürdigkeit dieser Augen- 



