27 



efter Jagt, men forst ved Indblandingerne i Ostersdyngerne staacr 

 det mere bestemt for os, hvilke Dyr de egentlig jagede. Man sy- 

 nes allerede at kunne see, at det var Landets store Vildt, de for- 

 nemmelig forfulgte: Vildsvinet, Kronhjorten, Raadyret, ja selv Kjæm- 

 peoxen , og man finder, at de virkelig have bemægtiget sig Dyr, 

 som man for ikke skulde have troet dem istand til at fælde med 

 deres mindre fuldkomne Redskaber. 



Vort Indblik i Urindvaanernes Liv ved Hjælp af disse Dyn- 

 gers Indhold indskrænker sig imidlertid ikke til en Angivelse af 

 Fodemidlerne og disses Tilvejebringelse. Ogsaa om Fodemidler- 

 nes Tilberedning gives der os flere Vink ved Karrene, Kullene, de 

 glodede Sten o. s. v. Sidstnævnte kunne maaskee have været an- 

 vendte til Understøttelse for Kogekarrene, altsaa som et Slags 

 smaae Arnesteder, men det er heller ikke usandsynligt, at de, efter 

 flere vilde Nationers Skik, kunne have været benyttede til Kjodets 

 Stegning, idet de glodende ere blevne lagte omkring og i de fæl- 

 dede Dyr. Mærkeligst for Ojeblikket bliver os imidlertid den umis- 

 kjendelige særegne Behandling, Knoklerne have lidt for at afgive 

 Marven og Fedtet, hvorved vort Lands Urindvaanere tilstrækkelig 

 klart fremtræde for os som Marvspisere og Marvyndere. Dette 

 Træk til deres Karakteristik har ikke blot Værd som ethvert an- 

 del, der bidrager til at fuldstændiggjore Billedet af hine tidligere 

 Tiders Folkefærd, men er ogsaa lærerigt for Sammenligningens 

 Skyld. Det er nemlig bekjendt, at Lapperne i det hoie Norden 

 og de nærmestbeslægtede smaae mongolske Folkeslag, Ostiakerne, 

 Samojederne o. s. v. i hoie Grad ynde Marvspisning, ja i de Skil- 

 dringer, som haves heraf, finder man endog, at disse Folk ved 

 deres Maaltider klove Dyrebenenc paa selv samme Maade, som 

 vort Fædrelands ældste Indbyggere, ifolge Kjokkcnmoddingerncs be- 

 stemte Udsagn, maae have gjort det*). 



Ihvorvel nu netop denne. Tilboielighed for Marvspisning hos 



") Om det af andre Forskere antagne Stammeslægtskab mellem Urindvaancrnc 

 og Lapperne see Professor Nilssons lærerige Værk: „Skandinaviens Urin- 

 vanåre", og Rctuus: „Om Nordboernes Cranier" i Forhandlinger vid de skan- 

 dinaviske Naturforskernes tredje Mole", S. 127—197. 



