49 



gens Herlighed", udvider vel i en forbausende, for Tænkningen 

 næsten svimlende Uendelighed, Naturens Idee, Grundtanke eller 

 „Væsenstanke"; men selv i denne sin hoieste Idee maa Naturen 

 dog altid blive den hele Yderverdens Legemlighed, svarende til 

 Menneskets physiske, legemlige Natur, naar denne tænkes som Gien- 

 stand for Erfaringskundskab. Naturaanden maae vi derimod tænke os 

 paa samme Maade, eller i samme Forhold, som Menneskesiælen i 

 Forhold til Legemet, hvilket den besiæler; men denne Aand, om vi 

 endog ville opstige til vor Tankes hoieste Potents, vil dog, i dens 

 Væsens Beskuelse eller Ahnelse, svinde for enhver Anvendelse af 

 Naturkundskab eller speculativ Naturphilosophie. Lovene for det 

 synlige Universum, eller Kosmos, kan det maaskee lykkes Viden- 

 skaben i sin stigende Udvikling og Fuldkommenhed, at bringe til 

 endnu hoiere Vished og Klarhed; men hvor vil Videnskaben finde 

 noget Middel til at kiende og begribe den Verdensaand, fra hvil- 

 ken Naturkræfterne ere udgaaede, og i al Evighed ville udgaae? 

 — Naar nu selv den hoieste og fuldkommenste Grad af Natur- 

 betragtning maa holde sig til den legemlige Yderverden: da kan 

 det ikke andet end forekomme os i hbi Grad vanskeligt, at bringe 

 en Forestilling af reen aandelig Væsenhed, som Skionhedsideen 

 er, til Anvendelse i den udenfor Aandeverdenen tilværende sand- 

 lige og legemlige Natur. 



Dette er dog forsdgt, baade for og efter den Revolution i 

 den philosophiske Videnskab, som begyndte mod Slutningen af det 

 18de Aarhundrede, uden at vi tor sige, om den er endt ved Mid- 

 ten af det 19de. Forskiellen er, at man for Kant (som vi vel 

 kunne sige) overhovedet talte om Skionhed i Naturen og Konsten 

 som en Beskaffenhed af eensaiiet Indhold eller Charakteer; men 

 af hoiere Grad og storre Fuldkommenhed i Naturen; hvorfor 

 man satte denne som et Forbillede, ved hvis Efterligning Konstens 

 Skionhed skulde opnaaes. Efterat man forlod denne Synsmaade 

 (der især med Hensyn til Digtekonsten, lige siden Aristoteles's 

 Poetik, har indtaget saa besynderlig en Plads i endeel Æsthetiker) 

 er man undertiden gaaet over til en modsat Vurdering af det Natur- 

 skionnc. „Nuomslundcr — hedder det hos en af vore egne spcculativc 



