56 



Herved hverken berove vi Naturen det Skionne, som tilhorer 

 den, forvanske eller forringe dets Værd. Vi tilegne det tvert- 

 imod det Væsen, der ejendommeligt tilhorer det Naturskionne, og 

 hiemle det den Virkning og Betydning, som det har i Forholdet 

 til Konstens Skionhed. Jeg har allerede fra een Hovedside sogt 

 at belyse dette Forhold; jeg vil endnu forsoge at betragte det fra 

 en ikke mindre væsentlig Side. Derhos maa jeg dog forudsende 

 en her ganske fornoden Erindring. Jeg finder det hverken nød- 

 vendigt, eller seer mig i Stand til at udvide denne Betragtning, 

 til at berore eller fremsætte de Grundbegreber, hvorpaa man 

 bygger Læren om det Formskionne i Almindelighed — altsaa 

 gieldende baadc i Naturen og i Konsten; jeg forudsætter det som 

 bekiendt, at de, under forskiellige Udtryk, dog i det Væsentlige 

 kunne bringes tilbage til Ideen om en Harmonie, et harmonisk 

 Forhold, der finder Sted og aabenbares imellem en Heelhed og 

 dens Dele; imellem en Eenhed og det Mangfoldige, hvori den kan 

 oploses. osv. Saaledes kan jeg heller ikke her, i at betragte det 

 Naturskionne- soge at hæve mig til det hoieste speculative Standpunkt, 

 hvor Aandens Syn og Tænkningens Oploftelse ikke standser ved 

 de os nærmest omgivende jordiske Phænomener; men stiger op i 

 den hele synlige Skabnings, eller Universets Aabenbaring, og 

 hæver sig til en philosophisk eller physisk Verdensbeskuelse, ved 

 hvilken adskillige ældre og nyere Tænkere og Forskere paa for- 

 skiellige Maader have dannet sig Ideen om en kosmisk Harmonie, 

 eller om Universets Skionhed.*) Denne sublime Idee tilhorer 

 mere den speculative Physik og Naturphilosophie, end den egent- 

 lige Æsthetik eller Skionhedslære, der nærmest soger at oplyse 



*) Det er bekiendt, at bl. a. Tyge Brahes Ven, den beromte Astronom Kepplcr 

 var tilboielig til at tænke sig og fremstille (i hans „Mysterium eosmographi- 

 r!im. a Tubingcn 1596) den hele Kosmos, eller Vcrdensbygningen, under For- 

 men af en æsthelisk Idee, eller saaledes, at der i densDimcnsioner ogForhold 

 maatte ligge en vis Skionhedsregel. Den nyeste Fortolker al kepplcrs astro- 

 nomiske Ideer („Johann Kepplers astronomischc YVeltansieht, von E. F. Apclt." 

 Lp*. 1849. 4. p. 44) siger navnligcn om hans Mening, at kunne absolut be- 

 stemme Himmellegemernes Gang cfler en apriorisk Lov: „at denne Kepplcrs 

 Vi rdensbeskuclse grunder sig i sidste Instants paa en Fortcxling af Naturlove 

 med tcstheliske Ideer." 



