164 



folt den Velvillie, Orsted viste unge Mænd, for hvilke han interes- 

 serede sig, og har senere ogsaa bemærket den samme udviist imod 

 Andre. 



Orsted kunde ikke undgaae den almindelige Skjebne, at hans 

 Bestræbelser' paa en Tid bleve miskjendte, og hans Fortjenester 

 ikke tilstrækkeligon paaagtede; han bar det med Fatning og uden 

 at nære nogen bitter Folelse, og da han i de sidste Aar af sit 

 Liv igjen vandt almindelig Anerkjendelse, tog han ogsaa dette med 

 den philosophiske Rolighed, som han havde bevaret i saa mange 

 af Livets Omskiftninger. 



Idao- for et Aar siden, den 7de November 1850 havde el 

 stort Antal af H. C. Orsteds Venner, Disciple og Tilhorere samlet 

 sig paa Fasangaarden i Frederiksbergs Slotshave, for at hoitidelig- 

 holde hans 50-aarige Embedsjubilæum paa det Sted, der, som man 

 haabede, endnu i lang Tid hver Sommer inden sine "Vægge vilde 

 byde ham et roligt og venligt Ophold. 



Hædret af sin Konge, anerkjendt af Regjeringen, elsket og 

 agtet af Alle, der havde staaet i nærmere Beroring med ham, 

 betragtede Orsted denne Dag som en af de lykkeligste i sil Liv, 

 og mange Planer for lilteraire Arbeider knyttede sig til Udsigten 

 til et roligt, beskueligt Liv i hans nye Sommerbolig. Men det 

 var anderledes besluttet; ikkun faa Maaneder efter, den 9de 

 Marts 1851 hensov han roligen, efter nogle Dages tilsyneladende 

 let Sygdom. Menneskeheden tabte i ham en Mand, der væsent- 

 ligen havde fremmet dens Udvikling ; hans Fædreland en af 

 dels varmeste og virksomste Patrioter; Videnskabernes Selskab et 

 Medlem og en Embedsmand, der i mange Aar havde staaet i dets 

 forste Række, Universitetet en Lærd og Lærer, hvis store Kræfter 

 stedse havde virket i Sandhedens og Oplysningens Interesse; hans 

 Venner en trofast og oprigtig Ven; hans Familie en kjærlig Ægte- 

 mand, Fader og Broder. 



