84 



havde havt den Lykke at tildrage sig hans Opmærksomhed ved 

 Examensbordet, paa Forelæsninger eller ved andre Lejligheder: 

 thi han havde Oie for dem, der syntes ham at give godt Haab 

 om sig 02 . Vare nu saadanne tilmed fremmede i Hovedstaden 

 eller fattige, fandt han deri kun en foroget Opfordring til al 

 tage sig af dem. Han drog dem til sig; han anviiste dem, 

 hvorledes de skulde soge nogen Understøttelse; han forskaffede 

 dem Informationer og andet Arbeide; han betænkte dem ved 

 Uddelingen af den saakaldte Directionsfond eller de hjemfaldne 

 Stipendier; han anbefalede dem til ligesindede formuende Ven- 

 ner, saasom Scavenius og Estrup. Derfor kom ogsaa mange 

 Islændere i En gel s toft s Familie , og det er bekjendt nok, 

 hvormeget hiint fjerne Oelands Sonner skjonnede paa hans Om- 

 sorg og gjestmilde Modtagelse. Det var islandske Studenter, der 

 1830 lode hans Portrait stikke i Kobber 03 og derhos saaledes 

 udtalte deres erkjendtlige Folelser: 



Hos quoties spectas vultus, ad sacra Camoenæ 

 Quisqu^s hyperboreo pauper ab axe venis, 

 Die tolies: Hic est rerum lutela mearum, 

 Hic coluinen studii præsidiumque mei: 

 Ut mihi posse dedit teneras intendere vires, 

 Sic mihi velle dedit nomen amare suum. 



Det kunde ikke undgaaes, at mange af disse unge Mennesker, 

 baade Islændere og andre, ubekjendte med det kjobenhavnske 

 Livs Former, ofte maatte slode Engelstofts Sands og Takt 

 netop for disse; men delte afskrækkede ham ingenlunde. Desto 

 mere ansaae han det for en Velgjerning mod dem, at vise dem 

 Livet i en anden Skikkelse, og fremkalde hos dem den urbane 

 Dannelse, hvorpaa han satte saa megen Priis 04 . 



62 Ost's M ;i teiialier col. 467. — 63 Smukt stukket af E Eckers- 

 berg, men — som mi«; synes — ikke heldigt opfattet. — 64 Hvad der gjaldt 

 om Islænderne, kunde ogsau siges om Nordmændene, der indtil 1814 studerede 

 i Kjobcnhavn. Ogsaa de vare langt borte fra deres Hjem og Slægt. Univers. 



