149 



ikke kiender nogen anden bestemt Artikel, end den præpositive. 

 Saaledes kan man sige, at den vesterjydske Sprogart strækker 

 sig fra hine Sproggrændser (»vis noiere geographiske Forhold 

 jeg her maa lade uberorte) lige til Slien; uden at vi her be- 

 hove at tage Hensyn til de Modaliteter i flere Henseender, 

 som meer eller mindre udmærke Sproget Sonden for Konge- 

 aaen, fra det, der tales i Norrejylland. Vil man betragte denne 

 vestjydske Dialect, som en Levning af de gamle Anglers Sprog 

 (opblandet med skandinaviske Ord og Sprog-Elementer) — eller 

 vil man ansee Beboerne af Vesterjylland og Sonderjylland for 

 Efterkommere af de gamle Jyder — Beda's Jutna-Cyn — 

 som ogsaa efter hans Beretning skal have deeltaget med Saxer og 

 Angler i de Indvandringer fra Fastlandet, der medforte Brit- 

 lernes Undertvingelse, og et nyt Folkefærd, et nyt Landsprog 

 i Britannien: da bliver der i begge Tilfælde ingen Grund for den 

 Hypothese, at Angler have været en dansk eller skandinavisk 

 Stamme. Vi kunne heller ikke af den nærværende jydske Dia- 

 lects Beskaffenhed sige, hvorledes den har været for 1300 Aar 

 siden. At Sproget nu er blevet til hvad man vel kan kalde en 

 dansk Dialect, siger os ikke, hvorledes den jydske Folkestamme 

 talte, da den allene, uden Indvandring af Skandinaver fra Norge 

 eller fra Oerne, beboede Halvden fra Slien og i det mindste op 

 imod Liimfiorden. Ligesaa lidt som Navnet Angeln beviser meer, 

 end at Folk af den langt mere udbredte angliske Stamme i en 

 forhistorisk Tid kunne have havt deres Bopæle i en sydlig 

 Deel af Halvoen. At nogle have meent, at Sproget i Angeln 

 eller det, som der taltes, inden Plattydsk næsten ganske fortrængte 

 den Sonderjydske (ikke O-danske) Dialect, som taltes i dette 

 lille Landskab, skulde have mere Liighed, enten med Angel- 

 saxisk, eller nyere Engelsk, end den ovrige Slesvigske og ve- 

 sterjydske Mundart, er uden Tvivl ikke meer end Indbildning. 

 Vi maa saaledes for det forste blive ved Resultaterne af Hr. 

 Worsaae's Mening, og Udviklingen af samme i hans sidste Værk: 

 at de skandinaviske Indvandringer i Britannien ikke korte 



