230 



vandring- herskede bl. A. i Frankrige, og som har bygget de 

 nysnævnte Steengrave. Det maa, som ovenfor berort, netop 

 have været i Bretagnes afsides Egne at Sleenaldercns Urfolk 

 har havt Leilighed til længst at fortsætte sin uafhængige Til- 

 værelse, og saaledes ogsaa til at efterlade sig de slorslc og 

 incest imponerende Mindesmærker. 



Ligesaa interessante som de franske „dolmen" ere for 

 Sammenligningens Skyld med vor Steenalders Mindesmærker, 

 ligesaa lærerige for os ere fremdeles de talrige, allevegne i 

 Frankrige adspredte Levninger fra det næstpaafolgende Tidsrum 

 eller den saakaldte n Broncealder'\ da man vel havde faaet 

 Redskaber af Metal, nemlig Bronce (Kobber og Tin), men da 

 man endnu ikke var naaet til Brugen af Jern. For vort Nordens 

 Vedkommende er det bekjendt nok, at man allerede af skrift- 

 lige Kilders, om end tvivlsomme, Udsagn har villet paapege en 

 ældgammel keltisk Befolkning i det sydlige Skandinavien, og at 

 man endvidere har villet styrke de foregivne Beviser herfor 

 ved de jordgravcde Oldsagers Vidnesbyrd. Man har sagt, at 

 de mange her i vort Norden, især i de danske Lande og i de 

 sydlige Egne af den skandinaviske Halvo opgravede Redskaber, 

 Vaaben og Smykker af Bronce (Kobber og Tin) saavelsom ogsaa 

 adskillige i Forbindelse med disse Broncesager fundne Guld- 

 smykker nodvendigen maatte være keltiske, og hidrore fra en 

 gammel keltisk Befolkning, da ganske lignende Oldsager af 

 Bronce og Guld hyppig findes, og næsten kunne siges at have 

 hjemme i de af Kelterne forhen beherskede Lande Frankrige 

 og England. Denne Beviisforelse spiller bl. A. endnu en stor 

 Rolle i Norge, hvis nyeste Historieskrivere ikke have taget i 

 Betænkning at benytte den som et væsentligt Slottepunkt for 

 en heelt udviklet Theori om en gammelkeltisk Bebyggelse af 

 det sydlige Skandinavien. 



Som en paafaldcnde Modsætning til den Bestemthed, hvor- 



