250 



ikke sneget sig ind i hans Hjærte. Yima havde desuden Magt 

 over Dæmonerne og berovede dem Evne til at skade tilligemed 

 den Tilfredsstillelse og Lykke, som var bleven de jordiske Skab- 

 ninger til Del. Yima er derfor „den lyseste, lykkeligste af 

 alle de fodte, den af alle dodelige som mest ligner Solen." 



Ligesom Yima havde en lysende Fader, saaledes knyttedes 

 ogsaa hans Bolig til Lyset. Hans Virken for Menneskene udgik 

 nemlig fra Bjerget Hukairya (o: med den skjonne Form), der kal- 

 des det al-slraalende, det gyldne; thi det var den hoieste Top paa 

 det hoie Haraiti eller Hara (eller med det senere og bekjendte 

 Navn Alburz), som er det Ostens Bjerg, der danner Grændse- 

 skjellet mellem den forgængelige og den uforgængelige Verden, 

 det Bjerg, hvorfra Mipra, Lysets Herre, for Yimas Skyld op- 

 lyser den hele Verden, og hvor der folgelig hverken er Nat 

 eller Morke. 



Heraf fremgaaer den Forestilling, som ligger i Yima-mythen, 

 og R. Roth*) har alt opfattet Yima som den billedlige Frem- 

 stilling af den jordiske Guldalder med alle Overflødighedens og 

 Fredens Velsignelser; men hertil maa dog bemærkes, at han 

 vel er delte eller, man kunde sige overhovedet, det symbolske 

 Udtryk for Menneskets lykkeligste Tid og Livets lyseste Tilstand, 

 men dog ikkun for saavidt som denne er betinget af eller be- 

 roer paa Menneskets jordiske eller physiske Velfærd; thi Yima 

 havde ikke Kraft til at bringe ned til Jorden det hellige Ord, 

 Kundskab om Gud. Samme Grundtanke knyttedes i Indien til 

 Yama; ogsaa han var der den billedlige Fremstilling af Guld- 

 alderen, det symbolske Udtryk for Menneskets lykkeligste, ly- 

 seste Tilstand. Men hvorvel Inderen elskede Livet og dets Go- 

 der med samme inderlige Kjærlighed, som Naturens ovrige 

 Skabninger, hildedes han dog mindre i dets Glæder; thi med 

 sit dybe Sind og alvorsfulde Tænkemaade saae han grant de 

 jordiske Goders Forgængelighed. Han vendte derfor sin Tanke 



*) Zeitschrift der morgenlandischen Gcsellschaft. IV. 420. 



