27 



ridser eller Snit af skarpe Instrumenter i Nærheden af Ledfla- 

 derne, som om det var Mærker af Feilsnit ved Overskjæringen 

 i Leddene, og at Skaarene af Lerkarret vise, at dette baade i 

 Masse og Form stemmer aldeles med Stenalderens Kar. — All 

 dette i Forening med de ovennævnte utvivlsomme Gjenstande 

 fra Stenalderen, fundne i samme Dybde og kun faa Alen der- 

 fra, gjor det meget sandsynligt, at Knoklerne ere virkelig i 

 Stenalderen komne ned i Mosen; men har dette været Tilfældet, 

 maa Faareslægten allerede dengang have været her i Landet, 

 noget hvorom vi ikke have nogetsomhelst andet Vidnesbyrd og 

 med hvis Antagelse man derfor maa være meget vaersom, indtil nye 

 Kjendsgjerninger stille Forholdet i en bedre Belysning. Saa- 

 meget bliver under alle Omstændigheder vist, at Knoklerne ifolge 

 Torvmosens hidtil kjendte Beskaffenhed og den Dybde, hvori de 

 i denne bleve fundne, maa ansees for at være af hoi Ælde, 

 hvorom ogsaa den usædvanlig gode Tilstand, hvori de befindes, 

 vidne. 



De tilhore idetmindste to forskjellige Individer, af omtrent 

 samme Storrelse, thi de fire af dem ere 5" lange og den femte 

 4" 3"', i Længde afvige de saaledes ikke fra det tamme Faars, 

 men de ere meget spinklere. 



Saasnart Sporgsmaalet har været om paa en saavidt mulig 

 tilfredsstillende Maade at godtgjore, til hvilken af de store Folke- 

 stammer, Landets Urfolk henhorte, har man altid maattet be- 

 klage, at vore Museer kun ere i Besiddelse af Cranier og ikke 

 af hele Skeletter. Craniernes Antal tiltager med hvert Aar, 

 men endnu have vi ikke et eneste Skelet, end sige saamange, 

 at Folkets almindelige Bygning deraf kunde skizzeres. Dette 

 Savn mærkes imidlertid ikke alene, naar det gjelder om at paa- 

 pege, hvilken Hovedstamme af Menneskeslægten det var, som 

 har givet det nordlige europæiske Slettetland sine forste Ind- 

 vaanere; men det træder allerede foleligt nok frem ved Besva- 



