145 



nu forsaavidt er mindre rigtigt udtrykt, forst at sige, at „mange" 

 af Israeliterne sluttede sig til de med Esra Bortdragende, og 

 dog strax efter at sige: „hele Israels Folk" blev tilbage, sees 

 det dog, at Josephi Mening har været den samme, som ogsaa 

 Grant har fremsat (see ovenfor), at nemlig mange Individuer 

 af de ti Stammer droge tilbage til Palæstina, skjondt disse som 

 heelt Folk vedbleve at beboe det dem engang anviste Land*). 



3. 



Ikke alle Grunde, hvormed Grant har understøttet sin Paa- 

 stand om, at de christne Stammer i Kurdistans Bjergegne ere 

 ublandede Ætlinge af de ti forsvundne israelitiske Stammer, 

 have lige stor Betydning eller overbevisende Kraft**}. 



Dog, hvorledes det nu end hermed kan forholde sig, er det vist, 

 at de nestoria.nske Christne, endog aldeles uden Hensyn til den af 

 Grant opstillede Paastand om deres Oprindelse, frembyde en hoist 

 interessant Gjenstand for den christelige Betragter. Hvad Grant 

 maaskee noget for udelukkende indskrænker til de nestorianske 

 Bjergboere i Kurdistan: den hele hebraiske Typus og Charac- 

 teer i Gudstjeneste og Lilurgie, er en Gjenstand for alle de 



*) Winer (a. St), der i Anledning af de forskjellige Hypotbeser om, hvor 

 de ti Stammer ere komne hen , med stor Forsigtighed characteriserer 

 Grants Mening som „wenigcr abenteuerlich", giver i folgende Yttring paa 

 engang Grants Paastand Medhold, men modificerer den tillige: „Die Nach- 

 kommen der 10 Stamme sind in jenen Låndern nicht vertilgt worden, 

 sondern bildeten wohl den Kern der (durch spåtcren Einwandcrungcn aus 

 Vorderasien vergrosserten) zahlreichen Judencolonien der medisch-baby- 

 loniscben Provinzen." 

 **) Ved nogle af hans Meddelelser paatrænger der sig den Mistanke, som er 

 bleven vakt i Anledning af de Forhandlinger, hvilke europæiske Lærde i 

 sin Tid indledede med Samaritanerne i Naplus angaaendc disses rcligiosc 

 Forestillinger og navnlig angaaende deres Forestillinger om Messias (s. 

 min Afhandling Samaritanernes messianshe Forventninger, i Theol. Tidsskr. 

 1847, S. 155—230), nemlig at de Sporgsmaal , som bleve forelagde Ved- 

 kommende, have været vel meget Suggestionssporgsmaal o: saadanne, 

 hvorved man udlokkcde nctop'dcn Besvarelse, som man onskede. 



