KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. NIO 2. 51 



Deras slutceller jämte de ofta mycket olikstora bicellerna vanligen något höjda öfver 

 epidermis, i tvärsnitt tjockväggiga, nästan runda, utan innanlister, men försedda med 

 små, spetsiga och rakt framåt riktade ytterlister; bicellerna vanligen sträckande sig 

 något längre in än sluteellerna. 



Palissadparenchymet, som utgör ungefär en tredjedel af mesophyllet och är små- 

 celligt, har sannolikt ursprungligen varit en cellrad, hvars celler genom en tidigt in- 

 trädande tvärdelning blifvit delade i två eller stundom tre, i synnerhet i senare fall 

 mycket låga celler. Denna väfnad kommer sålunda, då bladet är fullt utveckladt, 

 att bestå af vanligen tvänne cellrader. Cellerna i den öfre raden äro något mer pa- 

 lissadlika och kunna vara 2 — 4 gånger högre än breda, men om raderna äro trenne, 

 blifva de mer rundade, ofta nästan isodiametriska, liksom förhållandet är med cellerna 

 i den undre raden, hvilka vanligen äro dubbelt lägre än i den öfre. På ytsnitt äro 

 cellerna i dessa rader runda eller polygonala. Hvarje epidermiscell täcker allt efter 

 sin och palissadcellernas olika storlek 5 — 12 palissadceller i den öfre raden. 



Svampparenehymet är jämförelsevis tämligen storcelligt och har på tvärsnitt 

 ungefär fyra cellers höjd och dess celler äro på tvärsnitt runda eller sträckta i hori- 

 sontal riktning, ej sällan något krökta och i följd af korta, breda utskott mer eller 

 mindre oregelbundna. Mycket sällan anträffas likaledes på tvärsnitt större luftrum, 

 som kunna genom 2 — 3 cellrader sträcka sig ned till undre epidermis, utan luftrummen 

 äro merändels både små och glesa. Ej sällan finnas horisontala luftrum, som sträcka 

 sig utmed insidan af den undre epidermis. Sedda från ytan befinnas cellerna i denna 

 väfnad vara mer eller mindre skiflika, hvilket mindre än i de båda mellersta är för- 

 hällandet med cellerna i det understa laget, hvilka hafva en mindre, vanligen rundad 

 och af endast korta breda, fåtaliga utbuktningar något oregelbunden omkrets, under 

 det cellerna i de bägge närmast öfre lagen äro längre, smalare, något krökta och för- 

 sedda med talrikare, mot den centrala delen af cellen skarpare begränsade utskott. 

 Någon så regelbundet nätlik anordning af cellerna som i det båglika svampparenehymet 

 förekommer dock icke häller i dessa lag, så att maskorna få mycket växlande om- 

 krets och storlek och begränsas af endast 2 — 3 — 4 celler, men äro i hvarje fall mindre 

 än ytan af någon bland de omgifvande cellerna. I det öfversta, till palissadväfnaden 

 gränsande laget blifva cellerna återigen kortare och bredare, men hafva vanligen flera 

 och skarpare markerade utskott än i det understa laget. I detta cell-lag finnas dels 

 rafidsäckar med långa rafider dels stora flikade och med ett brunt innehåll fyllda 

 celler, som på ytsnitt kunna bilda rader, som åtminstone ofta stödja sig mot kärl- 

 knippena och förmodligen äro af samma natur som de af Solereder (a. st. s. 505) 

 hos Phyllis och några andra Paibiacésläkten anmärkta sekretcellerna. 



Kärlknippena äro till större delen inbäddade och sakna hård bast. De mindre 

 strängarne omgifvas af en mycket storcellig, skarpt differentierad strängslida och ligga 

 omedelbart intill palissadparenchymet. 



