kuncjl. sv. vet. akademiens handlingar, band 39. n:o 2. 53 



befintliga liknande organen hafva form af förtjockade sågtänder, under hvilkas spets 

 likaledes förefinnes en kraterformig fördjupning på den undre sidan. Äfven i bladets 

 spets finnes en tappformig, men in emot öfre bladytan krökt kropp, sannolikt af 

 samma beskaffenhet som de i bladkanten och på bladskaften befintliga bildningarne. 

 Dessa senares inre byggnad, sådan den ter sig på successiva tvärsnitt, är följande. 

 Själfva den kullriga toppen utgöres af en likformig, storcellig och kollenkymatisk, 

 brunaktig väfnad, som täckes af en likaledes storcellig och tjockväggig epidermis. 

 Den kraterformiga öppningen under toppen beklädes på insidan af en likaledes stor- 

 cellig och tjockväggig epidermis, och i den utmynnar en inre, bred, men starkt 

 tillplattad, springformig kavitet, som i vertikal riktning sträcker sig ned i glandeln 

 ungefär till dess midt. Denna kavitets sidor betäckas i sin öfversta del af en stor- 

 cellig och tjockväggig epidermis af samma beskaffenhet som mynningens öfverhud. 

 Djupare ned i kaviteten undergå epidermiscellerna väsentliga förändringar, först på 

 ett mindre parti af dess vägg och längre ner småningom öfver hela väggen; de blifva 

 tunnväggiga, höga, smala och palissadlika samt fyllas af plasma. Epidermis har så- 

 lunda förvandlats till ett epithelium. Hvad den kaviteten omgifvande cellväfnaden 

 beträffar, så består den i glandelns öfversta del af mycket stora, tjockväggiga, nästan 

 kollenkymatiska celler, som ej sällan innehålla kristallkonkretioner. Längre ned i 

 glandeln, där kaviteten beklädes med ett epithelium, uppträder, inskjuten emellan 

 detta och den omgifvande storcelliga väfnaden, en småcellig, plasmarik väfnad, för- 

 modligen ett epithema, hvars celler äro tätt förenade, tunnväggiga och såväl på längd- 

 som tvärsnitt mer eller mindre rundade. Denna väfnad är mäktigast på den sidan 

 af kaviteten, där epitheliet först uppträder, och det är ej osannolikt, att den uppstått 

 genom delning af epitheliets celler. Det har nämligen ofta förefallit, som om en 

 tvärdelning af epithelialcellerna ägde rum, liksom äfven att de celler i denna väfnad, 

 som närmast gränsa till epitheliet, ligga midt emot dettas celler samt till form och 

 riktning öf verensstämma med dem. Att denna väfnad, som närmast torde kunna 

 betecknas såsom ett epithema, är af sekundärt ursprung, tyckes äfven framgå af det 

 faktum, att cellerna i den yttre, storcelliga väfnaden, som närmast omgifva epithemat 

 och som högre upp i glandeln äro runda, blifvit starkt hoptryckta och mycket breda. 

 Denna plasmarika väfnad jämte den däri inneslutna kaviteten bildar en inre, central 

 kärna och sträcker sig ned till glandelns bas samt afsticker skarpt mot den storcelliga 

 periferiska väfnaden med dess af ett vattenklart innehåll fyllda celler. Ett på kärl 

 mycket rikt kärlknippe sträcker sig längs den epithematiska cellväfnaden på den sidan 

 af kaviteten, där denna väfnad är mest utvecklad, men upphör något under den punkt, 

 där kaviteten börjar beklädas med en epidermis. Det är således all anledning till 

 den förmodan, att dessa inrättningar, hvilkas anläggning och utveckling torde vara 

 förtjänt af en närmare undersökning på ort och ställe, fungera såsom af söndringsorgan, 

 troligen för vatten i flytande form. De i bladkanten befintliga glandierna hafva samma 

 struktur som bladskaftens. 



Kärlknippena. I medelnerven finnas endast enstaka hård bastceller på undre 

 sidan af vekbastet, och palissadväfnaden är på medelnervens öfre sida endast afbruten 

 midt öfver dennas kärlknippe och ersatt af kollenkym, som på undre sidan är ganska 



