RTJNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:0 2. 65 



omgifna af tvänne smala, med springan parallela biceller. Slutceller i tvärsnitt små, 

 tjockväggiga, nästan runda och endast något afsmalnande inåt, upprättstående och 

 något höjda öfver bicellerna, med tvärställd hålighet och små framåtriktade ytter- 

 lister, men utan tydliga innanlister. 



Palissadparenchymet, utgörande ungefär Va eller stundom nära 2 U af hela meso- 

 phyllets höjd, består af en rad små, men höga och smala, tunnväggiga och ej sällan 

 septerade celler, som uppåt vidga sig, så att de på ytsnitt stå tätt tillsammans och 

 äro polygonala, men afsmalna inåt, så att de på ytsnitt äro åtskilda af luftrum och 

 hafva en rund omkrets. Palissadcellernas höjd kan vara ända till 25 gånger större 

 än bredden, men är i allmänhet mycket växlande, hufvudsakligen af den anledningen, 

 att de ofvanför denna väfnad befintliga slemcellerna tillväxt så starkt inåt, att de 

 hindrat de underliggande palissadcellernas sträckning, hvarigenom denna väfnads öfre 

 gränslinie blir mycket ojämn och på ytsnitt genom palissadparenchymets öfversta del 

 cell-laget på större eller mindre sträckor af bry tes af enstaka eller hela grupper af 

 slemceller, i dessa hänseenden erinrande något om palissadväf nåden hos Rhizophora- 

 arterna (F. Areschoitg, II, pag. 43, Taf. I, figg. 7—8.) 



Svampparenchymet är mycket småcelligt samt lakunöst och har ungefär 5 — 7 

 cellers höjd. Med afseende på cellernas form kan denna väfnad sägas utgöra en öfver- 

 gångsform mellan det kantiga svampparenchymet hos Buettneria angulata och det 

 hyflika hos Dillenia indica. Cellerna äro nämligen på tvärsnitt än nästan isodia- 

 metriska, kantiga eller försedda med smärre utskott än mer eller mindre långsträckta 

 antingen i horisontal eller vertikal riktning och ganska smala, ofta något krökta 

 samt mer eller mindre utbuktade och anordnade i vertikala eller horisontala rader. 

 I förra fallet bildas höga smala luftkamrar, som kunna sträcka sig från palissadväf- 

 naden ända ned till undre epidermis. I senare fallet komma luftkamrarne att stå i 

 tvänne etager, såsom i närheten af de större kärlknippena, hvarvid cellerna äfven på 

 tvärsnitt blifva nätlikt anordnade. Sedda från ytan äro cellerna i understa laget af- 

 långa eller något runda och vanligen kransvis anordnade kring hvarje klyföppning, 

 men i de öfriga cell-lagen kantiga eller hafva i följd af små utbuktningar en oregel- 

 bunden omkrets med benägenhet till nätlik anordning. Såväl slemceller som kristall- 

 säckar, innehållande hvar sin kristallkonkretion, äro ej sällsynta i denna väfnad. 



Kärlknippena bilda ett mycket rikt förgrenadt nätverk och äro, med undantag 

 af de minsta, genomgående, hvarvid de på hvardera sidan täckas af ett hårdbast- 

 knippe, som emellertid ej sträcker sig ut till epidermis, utan förstärkes af mekanisk 

 grundväfnad. Därigenom kommer den assimilatoriska väfnaden att blifva afdelad i 

 små rutor, som inramas af sådana kärlknippen. Hårdbastet är jämförelsevis mäktigare 

 i de genomgående kärlknippena än i nervernas och bladskaftens kärlknippen, där det 

 i någon mån ersattes af kollenkym. De större af de icke genomgående kärlknippena 

 betäckas visserligen på öfre sidan af ett hårdbastknippe, men detta sträcker sig ej 

 upp till öfre epidermis, utan gränsar intill palissadväfnaden, som i så fall blir lägre. 

 De öfriga af dessa kärlknippen omgifvas af en storcellig strängslida, som på 

 undre sidan är skild från undre epidermis endast genom enstaka svampväfnadsceller. 

 Äfven i de större, genomgående kärlknippena ligger kärlgruppen jämte vekbastet 



K. Sv. Vet. Akad. Harull. Band 39. N:o 2. 9 



