KtJNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:0 2. 71 



bast, ligga närmare den undre ytan och äro skilda från palissadväf nåden genom 

 svampparenchymets öfversta cellrad. 



Litsea rubra Bhnne. 



Blad ganska stora, men tämligen tunna, läderartade. 



Epidermis tämligen storcellig, utan klyföppningar på öfre bladytan, med ej syn- 

 nerligen tjock yttervägg och raka mellanväggar; öfre epidermisceller fyllda af ett 

 brunt innehåll och på såväl tvärsnitt som ytsnitt vanligen större än de undre, ehuru 

 de beträffande ytans storlek i den grad variera, att en sådan cell kan täcka ända till 30 

 palissadceller, under det en annan täcker endast 6. I någon mån beror detta för- 

 hållande äfven på den mycket olika storleken af palissadcellerna i tvärsnitt. 1 syn- 

 nerhet äro öfverhudcellerna öfver de minsta kärlknippena, när de äro genomgående, 

 mycket små och ej långsträckta såsom öfver de gröfre nerverna. I öfre ytans epi- 

 dermis finnas talrika grupper af 6 — 10 i rosett anordnade, stora och af långa celler, 

 som utstråla från en såsom det på ytsnitt förefaller central rundad, strukturlös skifva. 

 Dessa rosetter betäcka de i palissadväf nåden befintliga sekretceller och slemkaverner, 

 som framträda såsom genomskinliga punkter i mesophyllet. Enär de ej sträcka 

 sig ut till öfverhudens yta, utan gränsa till insidan af epidermis, kunna de skiflika 

 partierna ej utgöra dessa organs yttre vägg. Det har också förefallit som om 

 ifrågavarande parti härledde sig från en i utvecklingen efterblifven och af de omgif- 

 vande cellerna sammantryckt epidermiscell. Dessa epidermoidala bildningar erinra 

 om dem hos Sonneratia caseolaris Engl. (Areschoug II, s. 68. Taf. XIII, fig. 

 15, 16) och bland Laurineerna hos Umbellularia californica (Solereder, a. st. s. 

 793), dock med den skilnaden, att sekretcellerna hos dem ansetts tillhöra epidermis. 



Cellerna i undre bladytans epidermis hafva ofta en hvälfd yttervägg samt ett 

 vattenklart innehåll, och denna epidermis förstärkes af ett eller tvänne lag hypoderna, 

 hvars celler hysa en brun cellsaft och äro, sedda från ytan, polygonala och merändels 

 större än själfva epidermiscellerna, utan andra mellanrum än dem för klyföppningarne. 

 Sedda från ytan äro de andhålorna omgifvande hypodermacellerna stundom något 

 bågformigt krökta. Klyföppningarne äro ganska glesa och ligga i grunda fördjupningar, 

 som kommit till stånd därigenom, att de bicellerna närmast omgifvande epidermis- 

 cellerna något höjt sig öfver dessas yta. Bicellerna, parallela med springan, hvälfva 

 sig högt upp öfver slutcellerna och äro utdragna i hvar sitt utskott, hvilka båda 

 konvergera och sålunda bilda en smal ingång till en yttre andhåla, hvilken ingång på 

 ytsnitt, sedd från utsidan, ter sig som en tjock, smal och oval ring, som döljer själfva 

 slutcellerna. Bicellerna omfatta äfven till någon del slutcellernas undre sida. I följd 

 af de senares läge och ringa storlek är det förenadt med stora svårigheter att vinna 

 en exakt föreställning om slutcellemas form. De tyckas emellertid i tvärsnitt vara 

 nästan halfmånformiga med de konkava sidorna vända mot springan, afsmalnande 

 mot båda ändarne, upprättstående samt tjockväggiga och hafva någon tillstymmelse 

 till såväl ytter- som innanlister. I öfre epidermis äfvensom i hypodermat finnas 



