KUNGL. SV. VET AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:0 2. 101 



ler i den emergensen betäckande öfverhuden finnas kristallkonkretioner eller små 

 kristalliniska bildningar, förmodligen kristallsand. Äfven har det förefallit som om 

 klyföppningar, och i sä fall förmodligen vattenklyföppningar, skulle finnas i den del 

 af epidermis, som bekläder emergensen. På samma blad och blandade med hvaran- 

 dra förekomma emergenser af olika åldrar. I de äldsta äro cellerna fyllda af ett 

 brunt ämne och mer eller mindre desorganiserade, hvarvid de palisadlika och förmod- 

 ligen vattenuppsamlande cellerna delats genom tvärväggar och förmodligen förvand- 

 lats i korkväfnad. De förete en af gjord likhet med Mangroveväxternas s. k. lenticell- 

 hydathoder, äfven beträffande det kristalliniska innehållet (F. Areschoug, II, s. 38 — 42). 



Kärlknippena. De största af dessa äro genomgående och åtföljas af härdbast. 

 Afven de större, ej fullständigt genomgående kärlknippena äro försedda med en be- 

 läggning af hårdbast, lavars celler uttränga i mesophyllet, stundom ända ut emellan 

 epidermis och palissadparenchymet, och hvars tjocka väggar förete samma lamellösa 

 struktur, som utmärker hårdbastcellerna af många andra Euphorbiacéer. Talrika, af 

 vattentracheider bestående kärlknippeändar uppträda i den mera lakunösa delen af 

 svampparenchymet. De minsta af några fä tracheala element bestående kärlknippena 

 förlöpa i närheten af palissadväf nåden, nämligen under öfversta raden af svamp- 

 parenchymet, men, eget nog, finnas sådana kärlknippen äfven i undre bladsidan, näm- 

 ligen innanför de understa, tätare lagen af svampparenchymet, hvilket tyckes antyda, 

 att dessa lag i likhet med palissaclväfnaden hufvudsakligen fungera vid assimilationen. 

 I samband härmed står sannolikt det likaledes mycket ovanliga förhållandet, att dylika 

 små kärlknippen nästan lodrätt uppstiga från undre sidan till palissadparenchymet. 



Många strukturförhällanclen häntyda på, att denna växt är en halophyt, men 

 någon full visshet därom har ej stått att vinna af den författaren tillgängliga littera- 

 turen. Bentham (a. st. pag. 136 — 137) uppgifver visserligen åtskilliga lokaler för 

 denna växt, men om dessa lokalers naturbeskaffenhet meddelas ingen upplysning. 



Iiiocarpus edulis Först. 



Blad ganska stora, tunna, men fasta, nästan pergamentartade. 



Epidermis smäcellig, med tämligen tjock yttervägg, utan klyföppningar pä öfre 

 sidan; dess celler i tvärsnitt ungefär lika höga på båda sidorna, rektangulära eller 

 nästan qvadratiska, sedda från ytan med något ojämna, tämligen tjocka mellanväg- 

 gar, kantiga, ofta tre- eller fyrkantiga och af ungefär samma storlek på båda sidorna. 

 På och i närheten af de större kärlknippena förstärkes epidermis af ett enradigt eller 

 pä den öfre sidan ej sällan 2: rådigt hypoderma af i förhällande till epidermiscellerna 

 mycket stora, i tvärsnitt rektangulära celler, och detta hypoderma sträcker sig i syn- 

 nerhet i öfre sidan långt utanför kärlknippena. Klyföppningar tämligen glesa, sedda 

 från ytan mycket små, till omkretsen nästan runda och omgifna af en krans af smala 

 biceller. I tvärsnitt hafva de en ganska ovanlig byggnad. Deras slutceller, som äro 

 mycket små och tjockväggiga, livad den yttre och inre väggen beträffar, äro nämli- 

 gen i tvärsnitt ovala och horisontalt sträckta, så att deras längdaxel är parallel med 

 bladytan, hvarjämte de på alla sidor, med undantag af den mot springan vända, om- 



