KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. NIO 2. 141 



Slutceller, XX, 4, liggande i jämnhöjd med epidermis, i tvärsnitt nästan runda, för- 

 sedda med tjocka, inåtriktade ytterlister och mycket små innanlister; deras hålighet 

 stor, rundad. Slutcellernas, liksom de dem närmast omgifvande epidermiscellernas 

 ytterväggar småknottriga. 



På båda bladytorna förekomma små, bleka, ljusgröna eller gulaktiga upphöjningar, 

 som på båda sidorna motsvara hvarandra, så att midt öfver en sådan upphöjning 

 på undre ytan finnes en motsvarande upphöjning på den öfre. I synnerhet på den 

 undre bladytan finnes ungefär på midten af sådana upphöjningar en kraterformig 

 fördjupning, i hvilken utmynnar en kanal, XX, 7, hvars mynning begränsas af radi- 

 alt kring densamma anordnade, långsträckta celler, omkring hvilka öfverhuden, som 

 betäcker upphöjningen, är mera småcellig och saknar merändels klyföppningar, XX, 

 8. I tvärsnitt, XX, 5, grenar sig denna kanal i trenne armar, nämligen en kortare, 

 som sträcker sig rakt inåt och tvänne längre, med ytan parallela, i motsatt riktning 

 sig sträckande armar. Innanför utmynningskanalen finnes en liten hålighet, XX, 5, 

 som på Taf. XX, 9, i förstorad skala återgifves. Hela denna apparat omgifves af ett 

 mycket småcelligt parti, XX, 5, b, b, XX, 9, b, hvars celler tillika äro tunnväggiga, 

 tätt hopstående och fyllda med ett grumligt innehåll samt därjämte innehållande en 

 stor kristallkonkretion. Kanalen jämte dess hålighet beklädas af ett lag palissadlika 

 celler, XX, 7, 9, hvilkas yttervägg ej är kutikulariserad. Det småcelliga partiet 

 står i nära förbindelse med kärlknippeförgreningar, XX, 5, a, a. Några, i synnerhet 

 mindre, sådana organ, utmynna i bladets öfre yta, i hvilket fall motsvarande upp- 

 höjning på undre sidan tyckes sakna utmynningskanal, så att det förefaller sannolikt, 

 att upphöjningen på den ena ytan föranleder uppkomsten af en motsvarande upp- 

 höjning på den andra, dock utan afloppskanal. 



Så vidt författaren kunnat finna, är Burck (a. st. pag. 95) den förste, som 

 omtalat ifrågavarande bildningar, hvilka enligt denne författare afsöndra socker, för 

 att tjäna såsom lockmedel för myror. Zimmermann (a. st. pag. 1) har sedan beskrifvit 

 dessa organs uppkomst och byggnad samt konstaterat deras natur af nektarier, utan 

 att ingå i någon förklaring öfver sockerafsöndringens betydelse i växtens ekonomi. 

 Han förnekar deras förbindelse med kärlknippena och hans beskrifning på deras bygg- 

 nad är ganska ofullständig. 



Utan att vilja bestrida det faktum, att det afsöndrade sockret lockar till be- 

 sök af myror eller att dessa kunna vara till nytta för växten själf, förefaller det 

 dock författaren, som om denna fördel snarare vore af så att säga sekundär natur 

 och att dessa organ skulle hafva en mera primär och hufvudsaklig uppgift. När man 

 besinnar, att mesophyllet är mycket vattenrikt och att klyföppningarne äro föga tal- 

 rika och den stomatära vattenafdunstningen följaktligen ej synnerligen betydlig, lig- 

 ger den förmodan nära till hands, att denna växt har äfven andra utvägar för att 

 befria sig från öfverflödigt vatten och att ifrågavarande bildningar skulle tjänstgöra 

 som hydathoder. Enär vattnet i sockerlösningen vid luftens fria tillträde efter hand 

 afdunstar, blir denna lösning snart mera koncentrerad och kommer sålunda att ut- 

 öfva en starkare osmotisk verkan på den afsöndrande väfnaden. De sannolikt såsom 

 hydathoder fungerande organen hos denna växt hafva stor likhet med dem hos 



