156 ARESCHOTTG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 



de ligga tätt intill hvarandra, liksom älven intill den subepidermoidala cellraden, och 

 att deras celler äro, liksom cellerna i sistnämnde rad, intensivt färgade af en brun 

 cellsaft (på spritmaterial), hvilket däremot endast är förhållandet med enstaka celler 

 i det öfriga svampparenchymet med undantag af dess öfversta rad, hvars celler mer- 

 ändels äfven hafva ett brunt innehåll, liksom de tvänne palissadväf nåden motsva- 

 rande cellraderna. Det förtjänar emellertid anmärkas, att alla cellerna i friska blad 

 hafva vattenklar cellsaft, i hvilken garfsyrevakuoler förefinnas. I svampparenchymet 

 och de kärlknippena omslutande cellerna uppträda enkla kristaller, men kristallkon- 

 kretioner hafva ej blifvit iakttagna (jfr Holle, a. st. pag. 211). 



Kärlknippena äro inbäddade och täckas på såväl öfre som undre sidan af ett 

 härdbastknippe. Men de minsta, som ligga under fjärde mesophyllraden och således 

 närmare den öfre bladytan, åtföljas endast af enstaka hårdbastceller. 



Cyathocalyx zeylanicus Champ. 



Blad ganska stora, glatta, glänsande, läderartade och tämligen tunna. 



Epidermis utan klyföppningar på öfre ytan och därstädes i följd af cellernas större 

 höjd tämligen storcellig, på båda bladytorna försedd med tämligen tjock yttervägg. 

 Sedda från ytan hafva dess celler på båda sidorna ungefär lika stor omkrets och äro 

 försedda med vågiga mellanväggar jämte randporer, som i synnerhet på öfre sidan 

 äro talrika och skarpt markerade. Klyföppningar ganska glesa och sedda från ytan 

 breda, nästan kretsrunda samt åtföljda af tvänne med springan parallela biceller. 

 Slutceller i tvärsnitt små, ovala, i snedt horisontal riktning liggande utmed de flera 

 gånger större bicellerna, som under dem sluta sig tätt tillsammans och nästan af- 

 spärra den lilla andhålan mot de öfriga intercellularrummen, försedda med små syl- 

 lika och rakt framåtriktade ytterlister, som, eget nog, utgå ungefär från midten af 

 slutcellernas yttervägg, utan märkbara innanlister. Med afseende på slutcellernas 

 läge i förhållande till bicellerna erinra dessa klyföppningar om dem hos Carapa och 

 Scolopia (jfr F. Areschottg, II, pag. 47, Taf. III, 23, och pag. 61, Taf. VI, 24). 



Mesophyllef, som är tämligen storcelligt och har ungefär 8 — 10 cellers höjd, står 

 på öfvergången mellan samma väfnad i dorsiventrala och ventrala blad samt utmär- 

 ker sig genom sina ovanligt små kloroplaster. Visserligen kunna cellerna i de båda 

 öfversta raderna uppfattas såsom palissadceller, enär de äro mer eller mindre sträckta 

 i en mot bladytan vertikal riktning och tätt hopstäende, men de afvika till formen 

 föga från de närmast undre cellerna i svampparenchymet och äro i förhållande till 

 höjden ganska breda, så att cellerna på tvärsnitt kunna vara nästan lika breda som 

 höga och knappast högre än en öfre epideriniscell, eller är deras höjd högst 2 — 3 

 gånger större än bredden. Än äro cellerna i den öfre än i den undre raden högre. 

 På ytsnitt äro cellerna i den öfre raden rundadt polygonala eller nästan fyrkantiga 

 och så stora, att h varje epidermiscell kan täcka två eller stundom endast en sådan 

 cell. I den undre raden däremot äro de rundade och åtskilda af små intercellular- 

 rum. Den öfriga delen af mesophyllet eller det typiska svampparenchymet består 

 af 6 — 8 eller stundom 9 horisontala cellrader och är vanligen en ganska kompakt 



