KtTNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:o 2. 159 



svampparenchym, att dess celler äro öfvervägande utvecklade i en med bladytan mer 

 eller mindre parallel riktning, h varigenom de få en jämförelsevis stor yta, såsom för- 

 hållandet äfven är med de hyflika svampparenchymcellerna. Och antalet af under- 

 sökta arter torde vara tillräckligt stort för att däraf draga den slutsatsen, att svamp- 

 parenchymceller med stor horisontal yta äro öfvervägande i bladen af tropiska väx- 

 ter, som lefva under inflytande af de för den tropiska zonen typiska yttre för- 

 hållandena, i synnerhet om man tillika tager i betraktande, att den svampparenchy- 

 met motsvarande väfnaden hos grupperna 10 och 11, stundom äfven hos gr. 9, består 

 af båg- eller skiflika celler. 



Svampparenchymcellernas i nyss anförda fall starka utveckling i en med blad- 

 ytan oftast parallel och sålunda horisontal riktning medför, såsom Stahl (II, s. 868) 

 redan påvisat, den fördelen, att växten bättre förmår tillgodogöra sig det ljus, som 

 genom palissadväfnaden nedtränger till svampparenchymet och som i följd af absorb- 

 tion i den förra väfnaden endast till någon del kommer den senare till godo. Svamp- 

 parenchymcellernas jämförelsevis stora yta bereder också tillräckligt utrymme för 

 kloroplasterna att i större antal rangera sig utmed cellernas öfre och undre väggar, 

 hvarest de bättre äro i tillfälle att absorbera ljusstrålarne. Också hafva hos alla de 

 här undersökta och till i frågavarande grupper hörande växterna kloroplasterna åt- 

 minstone vid tillfället för undersökningen innehaft ytställning. Tillika utmärka sig 

 de typiska skuggväxterna, hvilkas blad med hänsyn till ljustillgången kunna sägas 

 befinna sig under ungefär liknande förhållanden som svampparenchymet i dorsiven- 

 trala blad, genom samtliga mesophyllcellernas platta form. Företrädesvis äro i sådant 

 afseende Ormbimkarne synnerligen belysande (F. Areschoug, I, s. 9 — 11), enär hos 

 alla de i skugga lef vande arterna bladens hela grund väfnad är förvandlad i svamp- 

 parenchym, hvars celler hafva en mycket stor ytutbredning, under det bladen af ar- 

 ter, som växa på öppna, soliga ställen, hafva ett väl utveckladt palissadparenchym 

 i bladens öfre sida. 



På palissadcellernas form utöfvar ljuset utan tvifvel ett direkt inflytande, ehuru 

 den därför erforderliga ljusintensiteten säkerligen kan vara mycket olika för olika ar- 

 ter. Men det är däremot sannolikt, att ljuset endast indirekt inverkar på svamp- 

 parenchymcellernas form, nämligen i följd af den minskade ljusintensiteten. I för- 

 fattarens afhandling öfver anläggningen och utvecklingen af bladets cellväfnader (F. 

 Areschoug, I) har nämligen påvisats, att celldelningen längre fortgår i de för ljuset 

 mest utsatta, således de perifera partierna af bladet, i synnerhet i den öfre sidan, 

 ehuru äfven fast, mindre lifligt, i den undre bladytan, så att den tidigast af stannar i 

 bladets inre massa. Då nu en förstoring af cellerna samtidigt äger rum, hvarigenom 

 en ytförstoring af bladets såväl öfre som undre sida föranledes, så äger samtidigt en 

 sträckning af cellerna rum i bladets inre meristem och slutligen, sedan celldelningen 

 i undre ytan afstannat, äfven i denna. Såsom en följd af denna cellernas sträckning 

 aflossna dessa ställvis från hvarandra, och intercellularrum börja bildas. Då utbukt- 

 ningar frän svampparenchymcellerna uppkomma, sker det på sådant sätt, att vid 

 cellernas delvisa aflossnande från hvarandra vissa väggpartier starkare adherera vid 

 tillgränsande cellväggar, hvarigenom cellerna vid intercellularrummens utvidgning på 



