160 ARESCHOUG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 



sädana väggpartier utdragas i större eller mindre utskott. Måhända stär äfven bla- 

 dens, af Haberlandt (I. s. 117) skildrade, hastiga utveckling ur knopparne hos 

 tropiska träd i nära samband med den ansenliga, på cellernas sträckning beroende 

 ytförstoringen af bladen. En jämförelse i dessa hänseenden med blad hos träd från 

 kallare luftstreck torde komma att gifva stöd åt en sådan förmodan. 



De blad, h vilkas svampparenchym tillhör någon af de typer, som nu särskildt 

 utgjort föremål för vår uppmärksamhet, tyckas sålunda, att döma af denna väfnads 

 organisation, vara tillpassade för svagare belysning, nämligen i så afseende, att deras 

 svampparenchym i följd af cellernas form lättare förmår att tillgodogöra sig äfven 

 svagare ljus. Eller också hafva de ett så stort behof af ljus, att äfven vid intensiv 

 belysning särskilda förändringar i bladens organisation blifva nödvändiga i och för 

 åvägabringandet af tillräcklig ljusabsorption. I betraktande af den utomordentligt 

 yppiga vegetation, som den tropiska naturen under vanliga förhållanden frambringar, 

 och den skarpa täflan om ljus, som däraf blifver en följd, tyckes emellertid det förra 

 antagandet hafva större sannolikhet för sig. 



Då transpirationens större eller mindre liflighet under samma yttre, på denna 

 process inverkande förhållanden och med i öfrigt ungefär samma organisation, hufvud- 

 sakligen regleras af svampparenchymets byggnad, så bör med ganska stor bestämdhet 

 kunna antagas, att blad med ifrågavarande former af svampparenchym i allmänhet 

 äro de kraftigaste transpirationsorganen. Allra mest gäller detta om sådana blad, 

 som utmärka sig genom ett hyflikt och därnäst genom ett båglikt svampparenchym. 



Väsendtligt olika är i dessa hänseenden förhållandet med de dorsala bladen, i 

 hvilka mesophyllet i sin helhet är mer eller mindre fullständigt ombildadt till ett 

 palissadparenchym. Af de här undersökta växterna höra 14 arter till denna typ, 

 och till dem sluta sig 20 andra arter, hvilkas blad bilda en öfvergång mellan den 

 dorsiventrala och den dorsala typen. Volkens (a. st.) har redan förut anmärkt 

 denna bladbyggnad hos några öken växter och äfven Solereder (a. st.) anför enstaka 

 växter med sådana blad inom åtskilliga familjer. I allmänhet utmärka sig de dor- 

 sala bladen genom ett småcelligt, kompakt och på vatten jämförelsevis fattigt meso- 

 phyll, som är rikt på kloroplaster. Endast Scsevola Lobelia (sid. 121) utgör häri- 

 från ett undantag i så afseende, att dess mesophyll är mera storcelligt och den inre 

 centrala delen af denna väfnad vattenrik och i saknad af kloroplaster, således om- 

 bildad till verklig vattenväfnad. Också uppgifver De Vriese (a. st. s. 20) denna 

 art vara "stirps eximie maritima." Att samme författare tillskrifver denna växt hinn- 

 aktiga blad ("foliis membranaceis", s. 20), hvilket väl näppeligen torde vara fal- 

 let hos någon halofyt, måste sannolikt bero på en felaktig användning af termen. 

 Förmodligen är meningen den, att bladen äro tunna i jämförelse med dem af flere 

 andra, till samma släkte hörande arter. Ty de af mig undersökta bladen voro gan- 

 ska tjocka. Den förmodan ligger sålunda nära till hands, att de i början tunna bla- 

 den slutligen uppnå en större tjocklek och att således hos denna halofyt samma förhål- 

 lande äger rum som hos Mangroveväxterna (F. Areschoug, II), hos hvilka vatten- 

 väfnaden i äldre blad blifver allt mäktigare. Skulle så vara förhällandet, hafva bla- 

 den af denna växt i början varit bilaterala med ett inre, mer eller mindre rundcel- 



