KTTNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:0 2. 161 



ligt svampparenchym, hvars celler småningom antagit palissadform. De skulle i så 

 fall tillhöra en annan typ än de öfriga dorsala bladen. 



Det bör knappast kunna råda något tvifvel om, att dorsala blad äro tillpas- 

 sade för en intensiv belysning, liksom äfven att det är ljuset, som gifvit impul- 

 sen till mesophyllets förvandling i palissadparenchym. Stahl (II, s. 868) anför 

 flera exempel på ljusets inflytande vid uppkomsten af palissadceller. Bland dessa 

 exempel förtjänar i synnerhet anföras Lactuca Scariola, hvars blad på soliga loka- 

 ler genom en nära bladets bas försiggående torsion komma att intaga en vertikal 

 ställning, hvarvid mesophyllet i sin helhet förvandlas i palissadparenchym, men på 

 skuggiga ställen, där endast diffust ljus uppifrån erhålles, förblifva horisontala, hvar- 

 vid hela mesophyllet kan öfvergå till svampparenchym. Bland de nordiska träd, 

 hvilkas blad författaren varit i tillfälle att undersöka, har endast en art, nämligen 

 Salix alba, XVII, 1, dorsala blad, och dessa äro i följd af de korta bladskaftens 

 vridning likaledes vertikalt ställda, under det de horisontala bladen hos alla öfriga, 

 af mig undersökta arter af samma släkte äro dorsiventrala. I mina undersökningar 

 öfver anläggningen af bladets cellväfnader (F. Areschoug, I) har ådagalagts, att cell- 

 delningen i de unga bladen längst fortfar i de båda för ljuset mest utsatta ytorna, 

 således i horisontala blad längst i den öfre, och att denna process i det meristem, som 

 skall bilda palissadväfnaden, mest försiggår genom väggar, som äro orienterade lod- 

 rätt mot bladytan och således i de infallande ljusstrålarnes riktning. Då nu tillika 

 cellernas sträckning öfvervägande äger rum i samma riktning, så få palissadcellerna 

 på ytsnitt genom bladskifvan en liten yta i jämförelse med svampparenchymets cel- 

 ler. Och då tillika det intercellulära systemet är i allmänhet föga utveckladt, så blifva 

 de dorsala bladen mindre kraftiga transpirationsorgan än de dorsiventrala, hvilket 

 sannolikt länder växter, som äro direkt utsatta för ett intensivt solljus, till fördel. Ett 

 märkligt undantag bilda emellertid Pterospermum Heyneanum (sid. 120) och Conna- 

 rus gibbosus (sid. 111), i hvilkas blad det intercellulära systemet är starkt utveckladt. 



De blad, som bilda öfvergången emellan dorsiventrala och dorsala blad, ut- 

 märka sig i allmänhet genom ett svampparenchym, hvars celler på tvärsnitt genom 

 bladskifvan äro än runda än mer eller mindre sträckta i vertikal riktning, i se- 

 nare fall närmande sig den palissadlika typen, och på ytsnitt likaledes mer eller mindre 

 rundade dock ej sällan med antydan till utbuktningar. I bladen af Eugenia 

 caryophyllea (sid. 130) och Celastrus scandens (sid. 131) äro dessa utbuktningar 

 större och själfva cellerna på ytsnitt mer förlängda och ofta något krökta, hvarige- 

 nom de blifva mer eller mindre båglika. Enär de runda cellerna i denna väfnad på 

 ytsnitt hafva en mindre yta än svampparenchymcellerna i bladen af de till grupperna 

 2, 3 och 4 hörande växterna, äro sannolikt de med rundcelligt svampparenchym för- 

 sedda bladen svagare transpirationsorgan. Också är i sådana blad det intercellulära 

 systemet merändels jämförelsevis mindre utbildadt. Ett anmärknings värd t undantag 

 i detta hänseende utgöra likväl Bauhinia elongata (sid. 125) och Anona muricata, 

 (sid. 126) i hvilkas blad talrika och ovanligt stora luftrum förefinnas. 



Detsamma är i afseende pä svampparenchymet äfven förhållandet med sådana 

 dorsiventrala blad, som hafva ett rundcelligt eller kantigt svampparenchym. Om 



K. Sv. Vet, Akad. Handl. Band 39. N:o i. 21 



