162 ARESCHOTTG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 



nämligen inga andra vattenafdunstningen befordrande moment tillkomma, sa transpi- 

 rera sädana blad under samma förhållanden mindre än de dorsiventrala blad, som 

 utmärka sig genom ett hyflikt, båglikt, skiflikt eller taggigt svampparenchym, sävida 

 ej hos de senare skulle förekomma andra organiska anordningar, som förmå minska 

 ifrågavarande process. Ty en uppmärksam iakttagare skall ofta ej blott i fråga om 

 vattenafdunstningen utan äfven då frågan gäller andra organiska processer finna, att 

 hos samma växt kunna förekomma strukturförhållanden, som föranleda motsatta 

 verkningar. En dylik disharmoni torde i de flesta fall bero på ärftlighet (F. Are- 

 schotjg, III, s. 216 — 218) och hindrar ingalunda, att t. ex. transpirationen försiggår 

 hos olika växter i afseende på kvantiteten afdunstad vattengas till det omfång, som 

 under bestående förhållanden kan för h varje växtart vara förmånligast. 



De s. k. ventrala bladen jämte mellanformerna mellan dem och de dorsiventrala 

 utmärka sig i allmänhet genom ett storcelligt och vattenrikt mesophyll, hvars celler 

 på samma gång äro fattiga på kloroplaster. Den förmodan ligger nära till hands, 

 att dessa blad äro skuggblad af växter, hvilkas blad vid en starkare belysning skulle 

 blifvit dorsiventrala, hvilket emellertid endast genom undersökning på ort och ställe 

 kan med någon säkerhet afgöras. Det förefaller likväl författaren, som om ifråga- 

 varande blad skulle vara typiska. Ty skuggblad utmärka sig genom iögonfallande 

 glescellighet, hvilket ej kan sägas vara fallet med de här anförda ventrala bladen. 

 Ej heller förete skuggblad någon större rikedom på vatten. I de ventrala bladen 

 torde sannolikt storcelligheten vara föranledd af den betydliga kvantitet vatten, 

 som absorberas af cellerna och ej kan aflägsnas genom transpirationen. Förmodligen 

 tillhöra sådana blad växter, som under normala förhållanden lef v a i skugga. Också 

 äro cellerna i mesophyllets samtliga cell-lag med undantag af det eller de allra öfver- 

 sta vanligen skifika eller båglika. Betydligt afvikande i afseende på bladstrukturen 

 är Flacourtia inermis (sid. 158), hvilkas blad hafva ett småcelligt, föga vattenrikt, 

 men talrika kloroplaster innehållande mesophyll. Det är också troligt, att dessa blad 

 snarare äro dorsiventrala eller bilaterala, ehuru palissadparenchymet, att döma af 

 cellernas läge, genom talrika tvärdelningar kommit att bestå af nästan isodiametri- 

 ska celler. 



Hos dessa växter är dessutom hypodermoidal vattenväfnad ej ovanlig. Men 

 därjämte hafva hos flera af dem iakttagits inrättningar, som sannolikt fungera såsom 

 hydathoder och som äro än glandier, såsom hos Fagrsea crassifolia (sid. 140), Ardi- 

 sia sp. (sid. 148) och Jacquinia sp. (sid. 152) eller andra trichombildningar, såsom 

 hos Vernonia ela?agnifolia (sid. 139) och Goniothalamus costulatus (sid. 142) än 

 måhända vattenklyföppningar, t. ex. hos Codia?um sp. (sid. 151). Äfven inom öf- 

 riga, här afhandlade grupper hafva stundom iakttagits inrättningar, som måhända 

 kunna vara hydathoder. Så t. ex. finnas' på undre sidan af bladen hos Alchornea 

 ilicifolia (sid. 97) s. k. lenticellhydathoder (F. Areschoug, II, s. 38 och följ.), be- 

 stående af en grupp vattenuppsamlande, palissadlika celler. Också tyckes bladbygg- 

 naden gifva vid handen, att denna växt är en halofyt. I bladen af Sapium Lauro- 

 cerasus (sid. 52), som har ett vattenrikt svampparenchym, finnas äfven egendomliga, 

 hydathodlika bildningar, i någon män liknande dem, som förekomma i bladens såg- 



