16 g ARESCHOUG, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 



heten hufvudsakligen varit riktad på sådana växter från de arktiska och boreala om- 

 rådena, som äro försedda med öfvervintrande blad, hvarvid hänsyn äfven tagits till 

 vintergröna vedartade växter, som förmå uthärda en nordisk vinter, ehuru de till- 

 höra sydligare trakter. 



De fleråriga bladen af vedartade nordiska växter äro läderartade och utmärka 

 sig merändels genom en ovanligt tjock, starkt kutikulariserad yttervägg pä epidermis, 

 synnerligen den öfre, hvars yttervägg i tvärsnitt stundom kan blifva lika hög som 

 cellernas hålighet eller till och med högre. Bland nordiska vedartade och här be- 

 handlade växter hafva följande en tjockväggig epidermis: 



Dryas octopetala L. Ledum palustre L. 



Diapensia lapponica L. Rhododendrum lapponicum Wg. 



Arctostaphylos uva ursi Spreng. Oxycoccus palustris Pers. 



Andromeda polifolia L. Vaccinium vitis idasa L. 



Azalea procumbens L. Pyrola umbellata L. 



Cassiope tetragona D. Don. Salix reticulata L. 



,, hypnoides D. Don. Taxus baccata L. 



Däremot hafva bladen af Hedera Helix L. en tunnväggig epidermis, men 

 också lefver denna växt på mera skyddade ställen och förekommer endast i sydliga 

 delen af den skandinaviska halfön, i synnerhet i kusttrakterna, där vintrarne äro 

 mildare. Bladen äro också mera örtartade. 



De läderartade, öfvervintrande eller åtminstone långt fram på vintern ännu som 

 friska kvarsittande bladen af vedartade växter, som, ehuru härstammande från sydligare 

 områden, dock kunna uthärda vintrarne åtminstone i den sydliga delen af skandina- 

 viska halfön, hafva likaledes en tjock yttervägg på epidermis, såsom förhållandet 

 är med bladen af följande växter: 



Berberis buxifolia Lam. Prunus Laurocerasus L. 



Mahonia Aquifolium Nutt. Vinca minor L. 



Epimedium chrysanthum '. Ilex Aquifolium L. 



Evonymus radicans 1 . Buxus sempervirens L. 



Äfven de mer eller mindre saftiga bladen af vissa örtartade växter kunna öfver- 

 vintra. Så är i synnerhet förhållandet med s. k. tufperenner (F. Areschoug, IV, s. 

 5) och rosettperenner (sammastädes, s. 9). Hos de förra, som äro förhärskande inom 

 det arktiska området, liksom äfven på högfjällen, kunna bladen, äfven sedan de viss- 

 nat, kvarsitta under flera år och tjäna i så fall till skydd för de yngre, spädare växt- 

 delarne (Kjellman, a. st. s. 467 och följ.). Afven hos dessa liksom hos öfvervin- 

 trande blad af åtskilliga andra, perenna örter utmärker sig bladens epidermis genom 

 en mer eller mindre tjock yttervägg, i S3ainerhet pä den öfre bladytan, såsom för- 

 hållandet befunnits vara med följande växter: 



1 Förekommer odlad i Lunds botaniska trädgård under detta i Ind. Kew. ej upptagna namn 



