170 ARESCHOUG, UNDERSÖKNINGAR OFVBR VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 



vintrande blad torde de af Lalanne (a. st. s. 114— 115) anställda undersökningarne öfver 

 själfva cellväggens utveckling vara af vikt. Under första vegetationsperioden hafva 

 enligt denne författare epidermiscellerna en jämförelsevis stor hålighet och deras yt- 

 terväggar bestå af en tjock kutikula jämte åtskilliga förtjockningslager, som äro väl 

 begränsade mot kutikulan samt föga impregnerade med suberin, i kemiskt afse- 

 ende närmast öfverensstämmande med det innersta lagret eller cellulosa-lamellen. 

 Mot slutet af första vegetationsperioden börja de för öfvervintrande blad karakteris- 

 tiska förändringarne att inträda. I följd af dessa förändringar har efter första vintern 

 kutikulan blifvit märkbart tjockare, förtjockningslagren hafva i hög grad impregne- 

 rats med suberin och till antalet ökats i anledning af cellulosa-lamellens förvandling 

 till ett dylikt lager och dess successiva reproduktion. Samtidigt med membranens 

 förtjockning minskas cellhåligheten. Slutligen kan i andra eller tredje året cellulosa- 

 lamellen blifva förvedad. Det hade emellertid varit af interesse att få afgjordt, huru- 

 vida dessa förändringar försiggå endast under vegetationsperioden eller äfven fortsät- 

 tas under loppet af vintern och måhända befordras af kölden, i h vilket fall den laga 

 temperaturen själf skulle framkalla de organiska förändringar i växten, som kunde 

 tjäna till skydd mot densamma. 



Tropiska växters blad, i fall de äro tjocka samt läderartade, utmärka sig äfven- 

 ledes genom en, i synnerhet hvad ytterväggen angår, tjockväggig epidermis, om också 

 ej i så hög grad som förhållandet ofta är framför allt med de fleråriga bladen af 

 högnordiska växter. Utan tvifvel har en så beskaffad epidermis en väsendtligt annan 

 uppgift hos de tropiska än hos de arktiska eller boreala växterna. Jämte åtskilliga 

 andra fördelar, som genom en sä beskaffad epidermis tillskyndas de förra, beredes, 

 såsom förut visats, bladen tillika skydd mot yttre åverkan, som våldsamma stormar 

 eller slagregn kunde anställa. Men i synnerhet för de arktiska växternas vidkom- 

 mande torde all fara för skada af sådan beskaffenhet vara utesluten i anseende till 

 dessa växters ringa höjd. Också hafva, såsom redan Bonnier (a. st. s. 1427) påvi- 

 sat och äfven Böegesen (a. st. s. 220) bekräftat, bladen af örtartade arktiska väx- 

 ter en tunnväggig epidermis, hvilket enligt Wagner (a. st. s. 513) äfven är förhål- 

 landet med örtartade alpina växter, oaktadt alla dessa växter i anseende till sin stora 

 spädhet borde vara i större behof af skydd i omförmälda hänseende än de växter, 

 hvilkas blad äro hårda och fasta. Wagner (a. st. s. 543) förmenar, att den tjock- 

 väggiga öfverhuden hos de senare skulle utgöra ett kraftigt skydd mot faran af en 

 allt för stark transpiration, som kunde framkallas af solljuset under en tid, då den 

 genom afdunstning uppkommande vattenförlusten ej skulle kunna täckas genom vat- 

 tenabsorption från rötterna, så länge marken vore frusen. En sådan eventualitet 

 skulle, enligt samme författare, kunna inträda på våren under snösmältningen eller 

 på vintern under långvariga snöfria perioder. Att en tjockväggig epidermis i synner- 

 het bildar ett kraftigt skydd emot en för växten fördärflig vattenafdunstning torde 

 nog vara otvifvelaktigt, men att den också förmår skydda bladen mot köld, tyckes i 

 betraktande af of van anförda omständigheter kunna med en till visshet gränsande 

 sannolikhet antagas. Det kan näppeligen hafva undgått någons uppmärksamhet, 

 att vid under hösten inträffande starkare nattfroster, äfven om vindstilla varit rå- 



