180 ARESCHOTJG, UNDERSÖKNINGAR OFVER VÄXTERNAS BLADBYGGNAD. 



höga och smala. De sistnämnda båda växterna äro mindre härdiga mot köld än de 

 öfriga. 



Mera reduceradt är palissadparenchymet hos arktiska eller högnordiska väx- 

 ter med mer eller mindre fullständigt öfvervintrande, men likväl örtartade blad 

 (s. 169). I ganska många fall saknas sådan väfnad eller är endast svagt antydd, så 

 att bladen blifva så godt som fullständigt ventrala (Pyrola uniflora, P. secunda, 

 Cochlearia fenestrata, Draba alpina, Saxifraga flagellaris). I bladen af Saxi- 

 fraga oppositifolia och S. hypnoides finnes visserligen ett af 2 — 3 cellrader be- 

 stående palissadparenchym, men dess celler skilja sig föga från svampparenchymets. 

 Hos de flesta öfriga hithörande växter af nordiskt ursprung äro cellerna i palissad- 

 väfnaden, vare sig denna utgöres af en eller flera cellrader, låga och breda. Endast 

 i bladen af Helleborus antiquorum och H. viridis med en samt Saxifraga Ho- 

 stii och S. umbrosa med tre rader palissadceller, äro dessa ganska höga, hos 

 bägge Saxifraga-arterna endast i de båda öfre raderna. De sistnämnda fyra väx- 

 terna härstamma också från sydligare trakter. 



Genom de förtjänstfulla undersökningar öfver bladens anatomi, som meddelats 

 af Börgesen (a. st.) och Bonnier (a. st.), är denna väl bekant äfven i fråga om 

 de spädare, för hvarje år förvissnande bladen af arktiska växter. De få undersök- 

 ningar författaren själf varit i tillfälle att anställa på sådana blad tjäna endast till att 

 bekräfta nämnde författares meddelanden. I likhet med de förut afhandlade arktiska 

 växterna med örtartade, men det oaktadt öfvervintrande blad, utmärka sig äfven 

 dessa genom storcellig epidermis, som dock är tunnväggig, och likadant mesophyll, 

 som är vattenrikt, men fattigt på kloroplaster och endast ofullständigt differentieradt 

 i palissad- och svampparenchym, hvarjämte klyföppningar vanligen förekomma äfven 

 i öfre bladytan. När palissadväfnaden i dessa blad är någorlunda differentierad, består 

 den af låga, breda och af luftrum ofta åtskilda celler. Svampparenchymet utgöres 

 af på ytsnitt runda eller af såväl runda som skiflika eller ock af uteslutande skiflika 

 celler. Epidermiscellerna hafva i tvärsnitt en mycket växlande höjd, beroende på 

 ytterväggarnes undulering. 



Dessa blads inre organisation är framkallad af de yttre förhållandena. I be- 

 traktande af den i arktiska zonen så utomordentligt korta vegetationsperioden 

 måste nydaningen af blad försiggå på mycket kort tid och, då dessa lefva under 

 endast en vegetationsperiod, blir däraf en naturlig följd, att på bildningen af dem 

 kommer att användas så kort tid och så litet material som möjligt. Också anläg- 

 gas och utbildas de, enligt Kjellman (a. st. s. 492 och följ.), nästan fullständigt un- 

 der föregående vegetationsperiod, så att de redan de första dagarne under den föl- 

 jande kunna träda i verksamhet och blomningen kan begynna. Hvad som i synnerhet 

 möjliggör bladens hastiga utveckling är dels frånvaron af mekaniska element, som 

 för sin utbildning taga en längre tid och ett större material i anspråk, dels alla blad- 

 cellernas tunnväggighet och deras i förhållande till de små bladen ansenliga storlek, 

 som är en naturlig följd af celldelningens tidiga upphörande och i sin ordning föran- 

 leder besparing af material. Den inom ifrågavarande område ofta af dimmor för- 

 svagade belysningen föranleder, att cellerna äfven i de öfversta raderna af meso- 



