KTTNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 39. N:0 2. 181 



phyllet ej synnerligen märkbart sträcka sig i en mot bladytan vertikal riktning och, 

 då tillika delningen genom vertikala väggar snart upphör i dessa rader, komma de 

 att förblifva låga och breda samt likna dem i de undre lagen. Och såväl epider- 

 mis- som mesophyllcellernas förstoring genom sträckning underlättas väsendtligt af 

 bladens stora rikedom på vatten. I följd af palissadparenchymets svaga utbildning, 

 äfvensom genom den så vanliga förekomsten af klyföppningar äf ven på öfre bladytan 

 och dessas läge i nivå med bladytan eller öfver denna underlättas vattenafdunstnin- 

 gen, som annars under rådande yttre förhållanden — låg temperatur och fuktig luft 

 — knappast skulle kunna försiggå med för växten nödig energi. 



I bjärt motsats till dessa stå de arktiska sempervirenta och vedartade växterna 

 (s. 168), hvilkas blad äro tjocka, fasta och torra samt jämförelsevis rika på kloro- 

 plaster och hvilkas epidermis såväl som mesophyll äro mera småcelliga och utgöras 

 af ganska tjockväggiga celler. I sådana blad är palissadparenchymet skarpt diffe- 

 rentieradt, består merändels af flera cellrader och är således ganska mäktigt, äfven 

 då cellerna i hvarje rad äro tämligen låga (s. 179). Denna väfnads mäktighet står 

 i närmaste samband med ifrågavarande växters förekomst på torrare och mera soliga 

 lokaler. Tydligen måste den fullständiga utbildningen af sådana blad taga en betyd- 

 ligt längre tid i anspråk än den af de spädare och mera vattenrika bladen, om hvilka 

 nyss var fråga. Det är till och med sannolikt, att bladen hos åtminstone flera hit- 

 hörande växter kunna för sin fulla utveckling behöfva längre tid än ett år. I ett 

 föregående arbete (Areschoug I, s. 26, Taf. II, fig. 17) har jag fäst uppmärksam- 

 heten på den långsamma utvecklingen af bladen hos Taxus baccata, hvilka först i 

 andra året uppnå sin definitiva storlek. Och jämföras de under året framkomna 

 bladen af t. ex. Vaccinium vitis ideea eller Arctostaphylos uva ursi under vin- 

 tern, sedan all vidare tillväxt måste antagas hafva afstannat för året, med de ett år 

 äldre bladen, så befinnas de förra vara märkbart mindre än de senare. Det är samma 

 förhållande med de rent arktiska växterna. Att något försenande i den vid inträdet 

 af en ny vegetationsperiod återvaknande lifsverksamheten ej kan föranledas af denna 

 bladens långsamma utbildning, bör lätt kunna inses, då till växtens disposition re- 

 dan finnas flera årgångar af lifskraftiga blad. Man plägar i allmänhet beteckna 

 ifrågavarande växter såsom xerofila, och det torde vara obestridligt, att åtskilliga 

 organisationsförhållanden hos dem äfven tyda på en tendens till minskad transpira- 

 tion, om också ej i så hög grad som hos de mera utpräglade xerofyterna. Men 

 dessa växters bladbyggnad kan äfven tolkas såsom en tillpassning till det arktiska 

 klimatet under vintern. Bladens tjocka, föga vattenrika och läderartade beskaffen- 

 het jämte öfverhudens tjocka yttervägg och det i allmänhet tjockväggiga mesophyl- 

 let skydda säkerligen dessa växtdelar mot den stränga kölden och komma med all 

 sannolikhet till stånd under inverkan af de i den arktiska zonen rådande klimatför- 

 hållandena. Men i sällskap med dessa rent arktiska växter förekomma andra, på 

 ungefär samma sätt organiserade arter, som härstamma från sydligare områden, men 

 därifrån spridt sig till polarländerna, där de i följd af sin xerofila karaktär kunna 

 uthärda vintern. Denna växternas förmåga att genom samma anordningar åtminstone 

 till en viss grad skydda sig såväl mot låg som hög temperatur har redan för längre 



