14 



megnézegettem a festői fekresu felvirágzó vá- 

 roska kevés nevezetességét, estére hozzá voltam 

 hivatalos, s ott töltöttem néhány kellemes órát, 

 vidáman beszélgetve vele és kedves nejével. 



Másnap — márcz. 26-ika volt — végre két 

 kocsira raktuk meglehetős terjedelmes podgyá- 

 szunkat, magunk is felültünk és apró bozontos, 

 de felette kitartó lovakkal, egy kifogástalanul 

 épült és jó karban tartott országúton gyorsan 

 hajtottunk Babadagh-ba, mely főhelye annak az 

 alhelytartóságnak, melyben legközelebbi kuta- 

 tásaimat végezni akartam. Az út részint mívelés 

 alatt levő, részint pusztán fekvő dombos vi- 

 dék között vezetett el — nagy közökben érin- 

 tettünk bizony igen Ínséges külsejű helységeket 

 is. Természetes, hogy ez az út nekünk, idegenek- 

 nek elég érdekeset nyújtott, úgy ornithologiai 

 tekintetben, mint pedig a sajátságos idegen tá- 

 jakat és a népességnek még ismeretlen új tj'jjusait 

 illetőleg. Utóbbi a szak iránti buzgalom daczára 

 is még nagyobb mérvben mint előbbi, mert a 

 kopasz, fában szűkölködő vidéket igazán madár- 

 ban szegénynek lehet mondani. Egyedül csak 

 búbos és kalandra jiacsirták voltak nagyobb 

 számban a mezőkön, ezek mellett egyes átuyi- 

 laló sólymot (Falco lanarius) jegyezhettem fel ; 

 egy kisebb csapat túzokot és mindenekelőtt 

 3 — 4 kicsiny fehér-tükrös szárnyú pacsirtafélét 

 (Alauda sibirica '?), mely az út mellett üldögélt, 

 valamint egyes hantmadár, Saxieola œnanthe 

 cf-eket is. 



Négy órai utazás végre a szegényes Babadagh 

 városkába hozott. Itt oly gyorsan végeztem a 

 hatóságoknál való bemutatkozásokat, hogy még 

 aznap délután indulhattam további utamra ki- 

 szemelt főállomásom, Jurilofka felé. 



Babadagh a törökök uralma alatt nevezetes vá- 

 ros volt, de a háború óta 30,000-nyi lakosságából 

 körülbelül csak 4000 maradt meg. A város körül 

 elterülő, jelenleg legelöknek használt óriási terje- 

 delmű temetők, a félig összedűlt medreszeh (török 

 főiskolai, a nag}', de romhoz hasonlóan elhanya- 

 golt külsejű mecset a hajdani nagyság utolsó 

 nyomai. Egy rétisas és egy barna keselyűpár, 

 melyek alacsonyan keringtek a városnak neve- 

 zett alacsony kunyhók és a sajátságosan rendet- 



malerisch gelegenen, lilühenden Städtchens be- 

 sichtigend ; für den Abend hatte er mich in sein 

 Haus geladen, wo ich einige angenehme Stunden 

 mit seiner liebenswürdigen Gemahlin und mit 

 ihm in heiterem Geplauder verbrachte. 



Den folgenden Tag, es war am 26-ten März, 

 verluden wir endlich unsere ziemlich umfang- 

 reiche Bagage und bestiegen zwei Wagen, 

 und in recht flottem Trab der kleinen, zotti- 

 gen, aber äusserst ausdauernden Pferde ging es 

 auf einer tadellos gebauten und erhaltenen 

 Chaussée dem Städtchen Babadagh — dem 

 Hauptorte der für meine demnächstigen Unter- 

 nehmungen auserwählten Subpräfectur — zu. 

 Der Wegführte dm-ch teils bebautes, teils brach- 

 liegendes Hügelland, in grossen Zwischenräu- 

 men passierten wir elend genug aussehende 

 Ortschaften. Selbstverständlich hat die Fahrt 

 für die Neuankömmlinge genug des Interessan- 

 ten — in ornithologischer Beziehung sowohl als 

 auch durch die eigenartig fremde Landschaft 

 und die neuen, noch nicht geläufigen Typen 

 der Bevölkerung. Letzteres trotz allem fachli- 

 chen Eifer fast in noch höherem Grade als er- 

 steres, denn die kahle, baumlose Strecke war 

 geradezu vogelarm zu nennen. Hauben- und 

 Kalanderlerchen allein belebten in grösserer 

 Zahl die Felder; einzelne überhinstreichende 

 Falken (F. lanarius), ein kleiner Trupp von Otis 

 tarda und vor allem drei oder vier Stück 

 einer kleinen, weissspiegeligen Lerche (AI. sibi- 

 rica ?), welche au der Strasse ruhten, sowie ein- 

 zelne ö" d" von Saxicola oenanthe wurden notirt. 



Nach vierstündiger Fahrt in dem ärmli- 

 chen Städtchen Babadagh angelangt, konnte ich 

 die nötigen Vorstellungen bei den Behörden 

 etc. so schnell abwickeln, dass wir noch den- 

 selben Nachmittag die weitere Fahrt nach mei- 

 ner Endstation Jurilofca antreten konnten. 



Babadagh war eine bedeiitendere Stadt zur 

 türkischen Zeit — ist aber seit dem Kriege von 

 30,000 Einwohnern auf etwa 4000 zurückgegan- 

 gen. Bings um die Stadt sich hinziehende, ge- 

 genwärtig als Hutweiden benützte Friedhöfe von 

 ungeheuerer Ausdehnung, die halbverfallene 

 Medreséh (türk. Hochschule), die zwar geräu- 

 mige, aber ruinenhaft verwahrloste Moschee 

 sind die letzten Spuren der einstigen Grösse. 

 Ein Seeadler, sowie ein Pärchen Kuttengeier, 

 welche niedrig über dem als Stadt bezeichneten 

 Complex niederer Hütten und merkwürdig re- 

 gellos gebauter tüi-kischer Häuser kreisten. 



