2'4 



nak ritkás, de magas erdőállományával egészen 

 olyan jellegű volt, mint a milyennek azt Sso- 

 mow a törpe héja fészkelósi helyére nézve typi- 

 cusnak mondja.* 



Fájdalom, az idő ismét egészen kedvezőtlenné 

 vált, viharszerű szelek és jéghideg futóesők kisér- 

 tek majdnem minden kirándulásainkon és néha 

 oly hevesekké váltak, hogy kirándulásokra egy- 

 általában gondolni sem lehetett. 



így ismét felkészülődtünk, málhánkat to- 

 vábbitás végett átadtuk a derék Kerimnek — 

 egy ciueurovai tn tárnak — és az atmageai he- 

 gyeken át a széles Taitza völgybe mentünk, 

 Orta-Chiöjön és Balabangeán keresztül a leg- 

 közelebbi állomás Han Cearca (Han Cserca) 

 felé igyekezve. 



Tájképi szépségekben igen gazdag volt ez az 

 út. Különösen OrtaCíhiöj, egy eléggé jelenté- 

 keny, tatároktól lakott falu fölött maradt egy 

 hely élénken emlékezetembe ; itt az út közvet- 

 lenül egy sor Pie-szerű meredeken ágaskodó, 

 kúpalakú hegyorom mellett vezet el, melyek 

 csúcsait romhoz hasonlóan szakgatott szirtek 

 koszorúzzák. Köröskörül magas, sötét, komor bér- 

 ezek emelkednek, délkeletfelé a völgy a széles, 

 termékeny orta-chiöji völgymedenczébe nyílik, 

 melyben sötét erdők övéből egész váratlanul 

 meredeken felmered a Cineli sziklahegy tuskó 

 alakú kettős csúcsa. Egyenlő közökben emelkedve 

 magas Kurgánok, Gomilok, vagy úgynevezett ve- 

 zérdombok sora, nyílegyenesen szeli át a völgyet 

 és ezek, egy ismeretlen ősi időnek, czéljukat te- 

 kintve titokzatos emlékei, melyek különben az 

 egész Dobrudsában mindenütt gyakran találha- 

 tók ; itt a félreeső, ellentétekben gazdag erdős 

 völgyben oly sajátságosan kiegészítőlég járulnak 

 hozzá a táj komor hatásához. 



Útközben a meglehetős nagy számban fel- 

 lépő, valószínűleg vonulásban levő pusztai 

 ölyv, Buteo dtsertorum, foglalta le fig,yelmemet 

 és Orta-Chiöj mellett tetemes időt pazaroltam 

 el egy, fájdalona, eredménytelen vadászattal há- 

 rom vagy négy, felette vad, fehér szárnytükrű 

 pacsirtára. Legbúzgóbb iparkodásom daczára se 

 sikerült biztos lövésre keritcni a menekülő ál- 

 latkákat. Fájdalom, ezek voltak az utolsó ily- 



* Ornitli. .Iiilu-K. II. ISÍ)I. 



Iái. 



aber liolien Bestand seiner Seitenlilinen ganz 

 den Charakter, wie ihn Ssomow als typisch für 

 die Brutorte des Z\vergbal)iciit<'s angiebt.* 



Leider war das Wetter wieder recht ungünstig 

 geworden, sturinartige Winde und eisige Eegen- 

 schaucr begleiteten uns auf fast allen Ausflügen 

 und steigerten sich zuweilen zu solcher Stärke, 

 dass an ein Excursiren oft überhaupt nicht zu 

 denken wnr. 



So scliuür1i(^n wir denn wieder unsere Bündel, 

 üliergalien unser Gepäck zur Beförderung dem 

 braven Kerim — einem C'iucurowaer Tataren 

 — und wanderten über die Atmageaer Berge 

 hinüber ins l)reite Taita-Thal, über Orta-Chiöj 

 und Balabangea der nächsten Etappe Han- 

 Cearca (Han-Tscherka) zustrebend. 



Landschaftlich bot. dieser Weg viel des In- 

 teressanten. Besonders lebhaft blieb mir eine 

 Stelle oberhalb Orta-Chiöj, einem nicht unbe- 

 deutenden, meist von Tataren bewohntem Dorfe, 

 in der Erinnerung, wo der Weg knapp unter 

 einer Reihe pikartig steil aufstrebender Eels- 

 kegel dahin führt, deren rii)ifil durch ruinen- 

 artig zerklüftetes Felsgewirr gekrönt sind. Rings- 

 um ragen die düster-dunklen, hohen Waldberge 

 empor, gegen Südosten aber öffnet sich das 

 Thal zur weiten, fruchtbaren Mulde von Orta- 

 Chiöj, in welcher vorgeschoben aus einem Gürtel 

 dunkler Wälder der klotzig geformte Doppel- 

 gipfel des Felsenberges Cineli ganz unvermittelt 

 jäh emjiorwäcbst. 



In gleichmässigen Abständen sich erhebend 

 durchquert eine schnurgerade Reihe hoher Kur- 

 gan's (Gomilen oder sogenannte Hünengräber) 

 die Thalmulde — und diese ihrem Zweck nach 

 rätselhaften Denkmäler einer unbekannten 

 grauen Vorzeit, die ja in der ganzen Dobrudscha 

 allenthalben häutig zu sehen sind, tragen liier 

 in dem entlegenen, contrastreichen Waldthale 

 so recht eigentümlich ergänzend zudem schwer- 

 mütigen Ernst des Landschaftsbildes bei. 



Unterwegs beschäftigten uns ziemlich zahl- 

 reiche, wohl auf dem Zuge befindliche Buteo 

 desertorum und bei Orta-Chiöj vergeudete 



ich nicht unlx'trächtliche Zeit mit der leider er- 

 folglosen Jagd auf drei oder vier äusserst scheue 

 weissspiegclige Lerchen. Trotz eifrigster Bemü- 

 Jiungen gelang es mir nicht, einen sicheren 

 Schuss auf die flüchtigen Tierchen anzubrin- 

 gen. Leider waren es die letzten denirtigen 



* Oniith. .Jalirl). II. IS!)1. p. \'il. 



