29 



zsásabb bangulatba ejtettek bennünket és telje- 

 sen elfelejttették velünk a meleg felöltők és a j() 

 vacsora hiányát. Miután éjszakázásra nem vol- 

 tunk elkészülve, napközben elfogyott a dohá- 

 nyunk is és minden dohányzó be fogja látni, 

 hogy ez aztán a csapások csapása ! 



IgA' teljesen a serdülő bolgárfiúk vendégsze- 

 retetére voltunk utalva, kikkel sokáig ültünk a 

 Sztina felett a gerinczen, gyönyörködve a szép 

 tájképen és a fészkeikhez térő barnakeselyűk 

 igazán felséges repülési játékában. E mellett, 

 a mennyire lehetett, felelgettünk a vidám, eleven 

 fiuk, kiknek egyike a hangzatos «Marine» nevet 

 viselte, számtalan, kíváncsi kérdéseire. Csak az 

 alkonyat beállásakor vonultunk vissza a Sztinába, 

 melynek valamennyire kérdéses oltalma alatt 

 nemsokára vidám tüz lobogott, mely körül mind 

 a négyen szép körben lekuporodtunk és nagy 

 buzgalommal iparkodtunk egy adag pufogó nagy 

 paszulyt puhára főzni. Künn a több száz darab- 

 ból álló kecske és juhnyáj tolongott a bogár- 

 hátú kunyhó lombos eresze alatt és a legcsodá- 

 latosabb hangokkal igazán borzasztó konczertet 

 csaptak. 



Igazán a velőkig hatott, ha egy-egy anya- 

 juh bedugta az orrát a lombozaton át és 

 különösen erőteljes alt-hangon a legnagyobb 

 közelségből zendített bánatos « ma-ma »-jaira. 



A kutyák, — nagy, mord kinézésű bestiák, — 

 az ajtónyíláson át szaglálóztak a gyanús idege- 

 nek után és a sistergő tűz fölött egy üstben főtt 

 kifogyhatatlan vidámságunk tárgya, a meg nem 

 puhítható paszuly. Végre feladtuk konyhai kí- 

 sérleteinket, mint eredményteleneket, mindenki 

 felfalt egy maréknyi félig főtt paszulyt és a 

 teljesen beállott éjszakával — még a nyáj is 

 lassankint elhallgatott az esti concerttel — bé- 

 kés mély csend ereszkedett a hegyekre és üdítő 

 álom a kis Sztina lakóira. Csak egyszer ébresz- 

 tett fel bennünket éjjel a kutyák dühös ordítása, 

 kik zárt csapatban száguldoztak a közeli erdö- 

 szél felé. «Ismét a farkasokat szimatolták,» vélte 

 Marine lakonikusan, miközben új fát rakott a 



uns ill die i'osigste Stininiuiig. die uns di'u 

 Mangel wärmender Ülierröcke und eines stär- 

 kenden Abendmahles vollständig vergessen 

 Hessen. Nicht auf ein Uliernachten eingerichtet, 

 war uns tagsüber selbst der Taiiack ausgegan- 

 gen, und jeder Kaueher wird zugestehen, welch' 

 schwerer Schlag das ist ! 



So waren wir ganz auf die Gastfreundschaft 

 der lialliwücbsigen Ijulgarenliuben angewiesen, 

 mit denen wir lange ober der Stina am Grat 

 sassen, uns an dem schönen Landschaftsbilde 

 und den ganz herrlichen Flugspielen der zu 

 den Horsten heimkehrenden Kiittengeier er- 

 freuend und dabei den zahllosen neugierigen 

 Fragen der lustigen, aufgeweckten Burschen, 

 deren einer den klangvollen Namen «Marinen 

 fülu-te, so gut als möglich Antwort gebend. 

 Erst liei Einbruch der Dämmerung zogen wir 

 uns in die Stina zurück, unter deren etwas 

 fraglichem Schutze bald ein lustiges Feuer 

 prasselte, um das wir alle vier im Kreise herum 

 kauerten, eifrig damit beschäftigt, ein Gericht 

 grosser Puffbohnen weich zu kochen. Draussen 

 drängte sich die aus mehreren hundert Stücken 

 liestehende Ziegen- und Schafherde um das 

 Laubgeflecht der dachförmigen Hütte und gab 

 ein greuliches Concert der seltsamsten Blök- 

 laute von sich. 



Es ging ordentlich durch Mark und Bein, 

 wenn ein oder das andere Mutterschaf die Nase 

 durch das Laubwerk steckte und mit besonders 

 kräftiger Altstimme aus nächster Nähe sein 

 klagendes «Mä-män losdröhnte. Die Hunde — 

 grosse, bösartig aussehende Bestien — schnup- 

 perten durch die Thüröffnung herein nach den 

 verdächtigen Fremden, und ülier dem knistern- 

 den Feuer brodelte der Kessel mit den nicht 

 weich werden wollenden Fisolen, ein Gegenstand 

 nicht enden wollender, harmlosester Bemerkun- 

 gen. Endlich gaben wir unsere kulinarischen 

 Versuche als erfolglos auf, jedermann ver- 

 schlang eine Handvoll halbgar gekochter Boh- 

 nen, und mit der vollständig hereingebrochenen 

 Nacht — selbst die Herde hatte ihr Abendcon- 

 cert nach und nach verklingen lassen — senkte 

 sich tiefes, friedliches Schweigen über die 

 Berge und erquickender Schlaf über die Bewoh- 

 ner der kleinen Stina. Nur einmal in der Nacht 

 weckte uns wütendes Geheul der Hunde, die 

 in geschlossener Meute dem nahen Waldsaum 

 zurasten. «Sie IiuIk ii wieder dii' W(ilfe in liie 

 Nase bekommen", meinte Clarine lakonisch, in- 



