^4 



Alsóbb rendű növények, moszatok és mohák, 

 hínárok az ingatag tutajt szilárd alappá kap- 

 csolják össze, a melyen nemsokára a nád és 

 más növényzet vetheti meg a lábát, és az ezernyi 

 gyökérszálacskák a likacsos tömegnek nagyobb 

 szilárdságot kölcsönöznek. Az elhaló nemzedé- 

 kek maradékaikat egymásfölé halmozzák, nj 

 táplálékot nyújtva jövendő nemzedékek szá- 

 mára. Állandó szelek az egyes szigetecskéket 

 nagy mezőkké terelik össze, melyeknek in- 

 gatag takarója messzire borítja a vizet. Végre 

 az egymásfölé tornyosult szerves anyagok terhe 

 túlnagy lesz, és lassan a mélységbe sülyod az 

 egész alap, nj tért nyitva hasonló játékra. Lenn 

 a mélységben pedig réteg- rétegre halmozódik és 

 zajtalanul emelkedik tovább és tovább a magas- 

 ságba, mint új, szilárd szárazföld. 



Homok iszajj és az árvizek lerakódásainál 

 gyorsabban töltik fel a deltát az elsülyedö növé- 

 nyi maradékok e tömegei, és lépésről-lépésre 

 szorítják vissza a vizet melynek eredetüket kö- 

 szönhetik. Ma még a növény uralkodik itt. 

 Kevés madár élénkíti ezt a vidéket — a leg- 

 vadabb mocsári madarak nagy telepei eltűntek, 

 lakóik, melyek egykor ezeken a majdnem hozzá- 

 férhetetlen helyeken békés otthont leltek, ma 

 már csak átvonuló vendégek, csak helyenként 

 hallatja aLocustellaluscinioides sajátságos tril- 

 láját, vagy énekli a L. melanopogon gyönyörű, 

 bánatos dalát; mesze vidéken, komor hall- 

 gatás uralkodik a balta felett, a minő illik is 

 ebbe a titokzatos műhelybe, a hol a természet 

 még ma is szárazföldeket épit. 



Ebben a feneketlen útvesztőben nem messze 

 a Kuibida tótól emelkedik valóságos szilárd 

 alapon egy domb — valószínűleg szintén ter- 

 méke a fent rajzolt folyamatnak. Két hatalmas, 

 ősrégi fűz emelkedik rajta, és árnyékukban biz- 

 tosan és kényelmesen nyugszik egy halász- 

 kunyhó. Itt partraszállottunk és az épen távol- 

 levő gazda nádfonatú haltartójából hatalmas 

 adag nyálkás czompóval, pirosszárnyú-konczér- 

 ral, harcsával és folyami sűgérrel láttuk el ma- 

 gunkat. Ugyanis minél több fajt használnak, 

 annál jobljan sikerűi a Csorba, vagyis a hal- 

 leves. Nemsokára zengett az üst a nádtűz felett 

 s a hazatért halász, egy öreg ember, ki már har- 

 niincz éve halászgat itt, hallevesünkhöz eczettel 



sammen. Pflanzen niederer Art, Algen und 

 Moose, verbinden das schwanke Floss zu festem 

 Grunde, auf dem bald liohr- und andere Vege- 

 tation Fuss fassen kann und im Verein mit den 

 tausend Wurzelfäserchen der lockeren, schwam- 

 migen Masse grössere Consistenz verleiht, l^ie 

 absterbenden Generationen der Pflanzendecke 

 häufen ihre Peste üliereinander, jieue Nahrung 

 für kommende Geschlechter bietend. Constante 

 Winde backen die einzelnen Inselchen zu gros- 

 sen Feldern zusammen, deren schwanke Decke 

 oft weithin das Wasser überl)rückt. Endlich 

 wird die Last der aufeinandergethürmten orga- 

 nischen Stoffe zu schwer, und langsam versinkt 

 das ganze Floss in die Tiefe, neuen Paum zu 

 gleichem Spiele eröffnend. Unten am Grund 

 aber baut sich Lage über Lage und wächst still 

 empor als neues, festes Land. Schneller noch 

 als Sand und Schlamm und Geschiebe, welche 

 die Hochflut zurücklässt, füllen die Massen 

 versinkender Pflanzenstoft'e das Deltagebiet auf 

 und drängen Fuss um Fuss die Wasser zurück, 

 denen sie ihren UrsiDrung verdanken. Hier 

 herrscht heute noch die Pflanze ; wenig Vögel 

 beleben diese Gegend — die grossen Colonien 

 scheuesten Sumpfgeflügels, die einst an diesen 

 fast unzi;gänglichen Stellen ihr iingestörtes 

 Heim gefunden haben, sind nur vorübergehende 

 Gäste — stellenweise nur schwirrt der Nachti- 

 gallrohrsänger seinen eigenartigen Triller, oder 

 flötet klagend L. melanopogon ihr reizvolles 

 Lied — auf weite Strecken hin ruht ernstes, 

 düsteres Schweigen über der Balta, Avie es für 

 die geheimnissvolle Werksliätte passt, in welcher 

 die Natur noch heute Länder baut. 



Mitten in diesem bodenlosen Gewirr erhebt 

 sich unweit des Sees Kuibida ein niederer Hügel 

 wirklich festen Bodens — wohl auch ein Pro- 

 duct des oben geschilderten Vorganges. Zwei 

 mächtige, uralte Weiden erheben sich auf dem- 

 selben, und in ihrem Schatten ruht sicher und 

 behaglich eine kleine Fischerhtttte. Hier lan- 

 deten wir und versorgten uns aus dem rohr- 

 geflochtenen Fischbehälter des augenblicklich 

 abwesenden «Hausherrn» mit einem tüchti- 

 gen Gerichte Schleien, Rotfedern, Welsen und 

 Flussliarschen. Je mehr Arten nämlich ver- 

 wendet werden, desto vorzüglicher gerät die 

 Cs(n'ba, die Fischsuppe Bald brodelte ül)er dem 

 Pohrfeuer der Kessel, der heimkehrende Fischer, 

 ein alter Mann, der seit dreissig Jahren hier 

 horuniüsclit, erfreut uns mit Essig zu unserer 



