B7 



A török (lalliiuiok áltulábiin nehezen meg- 

 jegyezhetők, nem «fülhemászók», a hogy mon- 

 dimi szokás. Közülök sok tisztán az ógörög 

 rendszer értehnében összhang/.ás nélküli hang- 

 rendszeren ala])szik, a mennyil)eii iwyíjcdhaii- 

 gok gyakran mint élesen megkülömböztetett 

 hangközök fordulnak elő. Nagyon érthető, hogy 

 füleinknek ezek a dallamok kevéssé megfog- 

 liatók és mégis azt hiszem, hogy tanulmányo- 

 zásuk, tekintettel a klasszikus népeknek reánk 

 nézve elveszett enharmom'eus hangt(irzsök)-e, 

 nem maradhatna minden érték nélkül. A dalok 

 a lágy hangnemekben, lassú, vontatott tempó- 

 ban mozognak, a hangközöknek csekély hasz- 

 nálatával. A ritmus és hangsúly, a melyek a 

 tárgy követelményei szerint változók, mozdítják 

 és viszik a dallamot. 



A dalokat harmóniába hozva soha sem hal- 

 lottam előadni, ha több énekes dalol, a dallam 

 mindig egyhangon lett előadva, miközben elő- 

 fordult, hogy a hangok párhuzamos oktávákban 

 mozogtak. ügA^anazon az ala])on mozgott egy 

 fuvolahangverseny, a melylyel egy alkalommal 

 Halil Hassánnál Jurilofkában két albán íiu tisz- 

 telt meg. A két hangszer, mellesleg megieg;\'ezve, 

 igen csinosan és takarosan készített ethnogra- 

 phiai érdekű tárgy, szintén oktávára volt han- 

 golva és egj'ik magasan, a másik mélyen adta 

 elő ugyanazon dallamot. 



Kezdetleges népdalok példájául idccsatolom ^ 

 egyikét a legkedveltebb harczi daloknak, a plev- 

 nai dalt, mely mi szerintünk a legdallamosab- 

 hak egyike. 



lm allgemeinen sind die türkischen Melodien 

 schwer zu behalten, sie «gehen nicht in's Ohr», 

 wie man sich gcwöhidich ausdrückt. Vielen von 

 ihnen liegt offenl)ar ein enharnionisches Ton- 

 system im Sinne des altgriechischen Systems 

 zu gründe, da Vierteltöne als scharf unterschie- 

 dene Intervalle häufig vorkommen. Begreifli- 

 cherweise ist unser Ohr für solche Melodien 

 wenig zugänglich, und doch glaube ich, dass 

 ein Studium derselben gerade mit Rücksicht 

 auf das für uns vei-loren gegangene enharmoni- 

 sche Klanggeschlecht der classischen Völker 

 nicht ohne Interesse wäre. 



Die Lieder bewegen sich zumeist in Mollton- 

 arten und in langsamem, schleppendem 

 Tempo unter sparsamer Verwendung der Inter- 

 valle ; Rythmus und Accent, die häufig den An- 

 forderungen des Textes entsprechend wechseln, 

 bewegen und tragen vor allem die Melodie. 



Hannonisirt hörte ich die Lieder nie vortra- 

 gen — wenn mehrere Sänger ein Lied sangen, 

 wurde dasselbe stets unisono gebracht, wobei 

 sich die Stimmen allenfalls auch in parallelen 

 Octaven bewegten. Auf derselben Basis bewegte 

 sich ein Flötenconeert. das gelegentlich einmal 

 bei Halil Hasan in Jurilofca mir zu Ehren von 

 zwei Albanesen-Burschen aufgeführt wurde. Die 

 beiden Instrumente — nebenbei bemerkt äusserst 

 sauber und nett gearbeitete Objekte von origi- 

 nellem, ethnographisch interessantem Charak- 

 ter — waren ebenfalls in der Octave zusam- 

 mengestimmt, und führten dieselbe Melodie 

 aus, die eine hoch, die andere tief. 



Als Beisjiiel dieser primitiven Volksweisen 

 schliesse ich eins der l)eliebtesten Soldatenlie- 

 der bei — das Lied von Plevna, welches in un- 

 serem Sinne wenigstens eines der melodiöse- 

 sten ist. 



