83 



ajjró szüksége ; mily kevéssé iiélkülözteiii őket 

 a csendes tíiliori tüz mellett, melyen egy- 

 szerű lialvuesoránkat készítettük, mikor nyn- 

 goilt pompával ereszkedett alá az éj u széles 

 csendes tóságra, a hullámok halk morajjal ütőd- 

 tek kikötött sajkáinkhoz, csend és nyugalom 

 uralkodott köröskörül, s mi is nyugalomra ké- 

 szültünk a nap munkája és fáradsága után. 



Nyugalom, kibékülés és montihatni gyerme- 

 kies vidámság lepi meg a kedélyt ; az ember 

 csatlakozik a báJta természet nevelte gyerme- 

 keihez, az egyszerű halászokhoz s vadászokhoz 

 és hozzájuk hasonlé) lesz ; még a szellem is, mely 

 vágyakozva hatol el »he a rengeteg vadonba, hogy 

 az ismeretek halmazához ő is gyűjtsön egy kis 

 szemet, melyet mint parányi kis kövecskét 

 magával vihessen az emberi műveltség óriási 

 épületéhez — még a szellem is habozva hagy 

 fel fáradhatatlan munkájával és azt kérdezj 

 «miért?» — Miért az a mohó, soha ki nem 

 fáradó kutatás — minek a tépelődés és tűnődés, 

 az örökös harcz és fáradozás? Fölemelheti-e az 

 ember valaha azt a fátyolt, melylyel a természet 

 eltakarta titokzatos működését? — Eg}'esűl-e 

 valaha az a sok kis szikra, melyet hangyaszorga- 

 lom fáradhatatlanul gyűjt össze minden oldal- 

 ról lobogó lánggá, melynek világossága átha- 

 tolna sötétségen és éjszakán, és ragyogó diadalra 

 vezérelne? — És ha nem is volna sisyphusi 

 munka, ha elérhető is volna a czél — nem 

 élünk-e boldogabban va megelégedett korlátolt- 

 ságban ? nem örök igazság-e, hogy az ember az 

 ismerés gyümölcsének élvezésétől veszítette el a 

 paradicsomot, a gondtalan élet kei-tjét? Mire 

 való a fáradozás, gond és soha sem pihenő mun- 

 kálkodás, miért kell túltengő élvezeteket és ezer 

 szükségletet teremteni és a régi culturalis éijület 

 nyomasztó falait még Joliban megerősíteni, mi- 

 kor a természet oly hivogat()lag teíjcszti fch'nk 

 jóságos karjait édes pihenésre, mikor minden 

 korláttól és bilincstől ment hatalmas működése 

 eg}' összhangzó akkordban csendül össze, mely 

 liasouló a szabadaág ihletett énekéhez? ! 



Mikor sátorunkat felütöttük, a mi majd egy 

 útl)aeső nádas szigeten, majd egy lakatlan lia- 

 lászkunyhóban, vag\' pedig valamely halásztele- 

 pen történt, mikor elköltöttük vacsoránkat — 

 többnyire a nap főebédje volt — és az orosz mód 

 szerint készült thca gőzölgött a poliarakban : 



kleinen liediiri'iiisse des C'ulturlebens, wie wenig 

 vermisste ich sie am stillen Lagerfeuer, an dem 

 wir unsere einfache Fischniahlzeit bereitet hat- 

 ten, wenn die Nacht sich über das weite, stille 

 Sumpfgeliindc in iiilii^^ar l'iacht hemieder- 

 senkte, wenn leise die Wellen an unsere fest- 

 gelegten Kähne spülten, wenn Ruhe herrschte 

 weit ringsum, und auch wir zur Ruhe rüsteten 

 nach der Arbeit und Mühe des Tages ! 



Ruhe, Friede und eine fast kindliche Heiter- 

 keit erfüllt das Gemüt ; man gesellt sich den 

 Naturmenschen der Balta, den kindlichen Fi- 

 schern und Jägern zu und wird ihnen gleich ; 

 selbst der Geist, dessen Drängen hergeführt 

 hat in diese mächtige Wildniss, um ein Körn- 

 ehen Erkenntniss zu gewinnen und es mit 

 heimzuschlej^i^en als winzig kleines Steinchen 

 zum gigantischen Baue menschlicher Cultur- 

 arbeit, selbst der Geist stellt zögernd seine rast- 

 lose Arbeit ein und fragt i'wozu?« — Wozu das 

 drängende Hasten, das nimmermüde — wozu 

 das Grübeln und Sinnen, Kämpfen und rastlose 

 Mühen? Wird je der Mensch die Schleier lüf- 

 ten, mit welchen die Natur ihr heimliches Wer- 

 ken bedeckte ? — Werden die kleinen Fünk- 

 chen, welche ameisenartiger Fleiss rastlos von 

 allen Seiten zusanunenträgt, sich je zur lodern- 

 den Flamme vereinigen, deren Licht strahlend 

 hinausdringt in Nacht und Dunkelheit zu 

 leuchtendem Siege ? Und wenn es auch keine 

 Sisyphusarbeit, wenn auch das Ziel erreichbar 

 wäre — lobt es sich denn nicht glücklicher in 

 der zufriedenen Beschränktheit? ist es denn nicht 

 ewige Wahrheit, dass der Mensch durch die 

 genossene Frucht der Erkenntniss für immer 

 das Paradies, den Garten des sorglosen Gedei- 

 hens, verlor? Wozu die Mühe, die Sorge und 

 all' die rastlose Arbeit, sich Übergenuss und 

 tausend Bedürfnisse zu schaffen und die 

 drückenden Mauern des alten Culturgebäudes 

 noch weiter zu festigen, wo doch die Natur so 

 gütig ihre Arme zu köstlicher Ruhe ausbreitet, 

 wo ihr mächtiges Walten ledig aller Schranken 

 und Fesseln in einen harmonischen Accord zu- 

 sammenklingt, (lorda gleicht einem hohen Liede 

 der Freiheil '? ! 



Wenn unser Lager au'geschlagen war, was 

 bald auf einer beliebigen liohrinsel. bald bei 

 einer unbewohnten Fischerhütte oder auch in 

 einer Fischereiniederlassuug geschah, wenn die 

 Abendmahlzeit — es war meist die Hauptmahl- 

 zeit des Tages — verzehrt war und der nach 



11' 



