85 



alkalmilîig uiegej tendo vonulási uiegügyelús ki- 

 látásaira, átvizsgálni. 



Május 17-(''n késő este, honis, esős idő mellett 

 utoljára kormányoztam hű lottkánkat a Kazim- 

 tavon át Jurilofka messzire látható világos 

 ablakai felé. A sajkát gazdag zsákmány töltötte, 

 tele volt mindenfelé csérrel, feketefejü és vékony- 

 csőrü sirálylyal, Tadornákkal és parti szalonkák- 

 kal. Utolsó zsákmányunk volt ez a Feketetenger 

 haltaiból. 



Három najiig szoi-galmasun dolgoztunk liörö- 

 kön és mellcsontokon, tojásokat fujtunk ki. s 

 buzgó preparáló munkásságunk folyamán oly 

 atmosphsera keletkezett szobáinkban, hogy azt 

 még az örökösen felette elterülő kék dohányfüst- 

 felhő se volt képes enyhíteni. Hogj' a valóban 

 rettenetes bűzöktől megmenekedjünk, a szobá- 

 kat, a rovarüvegbe szánt tartalék kénsetherkész- 

 lettel kellett megöntözni. 



Május ^0-án délután minden készen volt, 

 iuírom hatalmas ládában jól becsomagolva volt 

 bőrzsákmányunk, két kis ládikát fészekaljgyűjte- 

 ményünkkel töltöttünk meg, melyeket időhiánya 

 miatt már nem preparálhattunk, s melyet a 

 jártas Ivlingl kivitelre szánt tyúktojások mód- 

 jára csomagolt be. Utóbbiak fájdalom nem ér- 

 hettek rendeltetési helyükre Budapestre. Orso- 

 ván még meggyőződhettünk tartalmuk érintetlen 

 voltáról, mikor a liatárközegek a vámvizsgálat 

 alkalmával csodálták a tarka tojásokat és nem 

 egyet kíváncsian kézről-kézre adtak. Valószinű, 

 hogy ekkor a csomagolásban liilia esett, nuit 

 Budapestre a tojások helyett bűzös erjedő lé 

 érkezett meg, és a széj) fészekalj-gyűjteményből, 

 melyet 52 km. úton kocsin a Dobrudzsán át, és 

 két és fél napig a dunai gőzösön sértetlen hoz- 

 tunk Orsováig, csak a szomorú emlékezet ma- 

 radt meg. 



Este felé Halillioz ballagtunk, hogy a derék 

 öreg Kavedzsitől és derék albán legényeitől bú- 

 csút vegyünk. Kyr' Kosztaki a halászati felügj'e- 

 lőség tisztviselője, Popoviciu, az adószedő és 

 más ismerősök szintén ide g;\ülekeztek, és való- 

 lian bús hangulat lepett meg arra a gondolatra. 



Chancen einei' dort gelegentlich vorzunehmen- 

 den Zugsbeobachtung zu untersuchen. 



Am 17. Mai spät abends bei trübem, regneri- 

 schem Wetter steuerte ich denn zum letzten 

 Male die treue Lotka über den Razim nach den 

 weithin sichtbaren Lichtern von Jurilofca. Eine 

 reiche Strecke von Seeschwalben allerArt.cn, von 

 schwarzköpfigen und dünnschnäbeligen Möven, 

 von Brandi^nten und Strandschnepfen füllte das 

 Boot. Es war die letzte Ausbeute aus den Balten 

 des Schwarzen Meeres. 



Drei Tage wurde emsig an Bälgen und Brust- 

 beinen gearbeitet, Eier wurden ausgeblasen und 

 durch diese eifrige Fräparierarbeit eine Atmos- 

 phäre in unseren Wohnräumen erzeugt, welche 

 selbst durch die ewig über denselben lagernde 

 Wolke blauen Cigarettendampfes nicht nieder- 

 geschlagen werden konnte. Um den wahrhaft 

 schauerlichen Düften zu entgehen, musste ich 

 die Stuben mit dem für die Insectenfiasche 

 l)estimmten lieservevorrat an Schwefeläther 

 besprengen. 



Am 20. Mai nachmittags war alles fix und 

 fertig, in drei mächtigen Kisten wohlverpackt 

 lag die Ausbeute an Bälgen, zwei Kistchen 

 füllte die Sammlung von Gelegen, welche aus 

 Zeitmangel nicht mehr präpariert werden konn- 

 ten und welche der kundige Klingl in der Weise 

 zum Exi^ort gelangender Hühnereier verpackt 

 hatte. Diese letzteren sollten leider nicht ihren 

 Bestimmungsort Budapest erreichen. In Orsova 

 konnten wir uns noch von dem intacten Zu- 

 stande des Inhaltes derselben überzeugen, als 

 die Grenzorgane gelegentlich der Zollrevision 

 die buntgetlcckten Eier licwundeiien und so 

 manches der8ell)en neugierig von Hand zu 

 Hand gehen Hessen. Es muss hiebei die Ver- 

 packung gelitten haiien, denn in Budapest traf 

 statt der Eier eine jauchige, gährende Brühe ein. 

 und von den schönen Gelegesuiten, welche wir 

 auf 52 Kilometer langem Wege zu Wagen durch 

 die Dobnidscha und zweieinhalb Tagereisen 

 weit auf den Donaudampfern heil bis Orsova 

 geln-acht flatten, blieb nichts übrig als die trau- 

 rige Erinnerung. 



Gegen Abend schlenderten wir zu Halil, um 

 von dem wackeren alten Kavehdschi und seinen 

 braven albanesischen Burschen Abschied zu 

 nehmen. Kyr' Kostaki der Fischerei-Beamte, der 

 Steuereinnehmer Popoviciu und andere Be- 

 kannte waren auch da versammelt, und es war 

 mir ein ordentlich wclnuütiges Gefühl, von all' 



