94 



egész sorozata bizonyította, bogy a terület a 

 madaraknak kedvező életfeltételeket nyújt. 



A következő najDot Troina sziget meglátogatá- 

 sára szántuk, mely kétségkívül ugyanaz a "gém- 

 sziget» melyet alkalmilag Kalbeematten báró 

 és HoDEK E. emleget egyszer-másszor. Tényleg 

 ismét találtam rajta meglehetős gazdag, külön- 

 féle gémek által lakott telepet. Fájdalom a fo- 

 lyam erősen emelkedőben volt, s barna zavaros 

 hullámokban hompölygette lefelé vizeit mint 

 előhírnökeit annak a hatalmas árvíznek, mely 

 nem sokára az összes ártereket elöntötte s Ga- 

 laezlian és Tulceábau oly jelentékeny károkat 

 okozott. 



A sziget tehát el volt öntve, legnagyolib 

 része a több mint embernyi mély víz folytán a 

 gyaloglóra nézve járhatatlan, a csolnakon való 

 előrehatolás az össze-vissza kuszált füzek sűrű 

 erdejében egyáltalában lehetetlen volt, így tehát 

 a telepnek aránylag csak kis része volt hozzá 

 férhető, mely lOOíJ— 1200 lépésnyi hosszúság 

 és 150 — 200 lépésnyi átlagos szélesség mellett 

 ívalakban nyomult a szigetbe és sűrűn volt fész- 

 kekkel megrakva. Az e területen álló fészkek 

 számát IGOO— 1700. becsültük, melyek közül 

 500 a szürke gémé, GO — 70 az üstökös gémé, 

 30 — 40 a kócsagoké volt, míg a maradékot a 

 bakcsók fészkei alkották. A fészkek sorozatok- 

 ban állottak a bokros füzeken, hol közvetlenül 

 a víztükör fölött, hol pedig a 6 — 8 m magas ko- 

 ronába, a gémfészkek ismeretes hanyag modo- 

 rában voltak rakva, és csupa friss, gyakran még 

 nem is teljesszámu fészekaljakat tartalmaztak. 



A telep zöme minden esetre valamivel odább 

 volt, tul a mély vízben, miről könnyen meggyő- 

 zött az a borzalmas hangverseny, mely onnan- 

 ról áthangzott hozzánk. A kócsag mindkét faja 

 többnyíre üstökös gémekkel együtt fészkelt bi- 

 zonyos helyeken, valószínűleg szintén a ránk 

 nézve hozzáférhetetlen területen. A néhány lö- 

 vésre ijedten a füzek koronái felett keringő ma- 

 darak számából az Ardea alba a nag>' kócsag 

 állományát 5 — 6 párra, a kis kócsagét körülbe- 

 lől 30 párra becsültük. 



Ezeken kívül sok kakuk, sárga rigó, különféle 

 Sylviák és mezei verebek (sok szürke gém 

 fészkében) élénkítették a szigetet, úgy hogy a 

 sokszerü madárélet igazán élvezetes megfigyelé- 



Eeichtum an Individuen, dass das Terrain dem 

 Vogelleben günstige Bedingungen biete. 



Der nächste Tag galt einem Besuche der In- 

 sel Troina, zweifellos derselben «Reiherinsel«, 

 welche von Baron Kalbermatten und von E. 

 Hodek gelegentlich ein- und das anderemal er- 

 wähnt wird. Ich fand auf derselben thatsäch- 

 lich wieder eine ziemlich reiche Colonie ver- 

 schiedener Eeiher. Leider war der Strom stark 

 im Steigen begriffen und wälzte in braunen, 

 trüben Fluten bereits die Vorboten jenes be- 

 deutenden Hochwassers zu Thal, welches bald 

 darauf sämtliche Riede überschwemmen und 

 in Galatz und Tulcea so bedeutende Schäden 

 anrichten sollte. Die Insel war also über- 

 schwemmt, ein grosser Teil derselben infolge 

 des über mannestiefen Wassers zu Fuss nicht 

 gangbar, in Kähnen ein Eindringen in das 

 dichte Gewirr der buschigen Weidenbäume 

 überhaupt nicht möglich, somit blieb mir nur 

 ein verhältnissmässig kleines Stück der Colonie 

 zugänglich, welches in 1000—1200 Schritten 

 Länge bei einer durchschnittlichen Breite von 

 150 — 200 Schritten Ijogcnförmig sich in die 

 Insel hineinzog und dicht mit Nestern besetzt 

 war. Wir schätzten die Zahl der vorhandenen 

 Nester dieses Stückes auf etwa IGOO bis 1700, 

 von denen etwa 500 den Graureihern, GO bis 70 

 den Mähnenreihern, 30 bis 40 den Kdelreihern 

 und der Rest den Nachtreihern gehörten. Die 

 Nester standen partieenweise auf den Weiden- 

 sträuchern, oft nur knapp über dem Wasser- 

 spiegel, oft nahe der 6 — 8 Meter hohen Krone, 

 waren in der bekannten liederlicher Ai't aller 

 Reiherhorste gebaut und enthielten lauter 

 frische, oft noch nicht vollzählige Gelege. Das 

 Gros der Colonie lag jedenfalls weiter drüben 

 im tiefen Wasser, wovon wir uns leicht aus 

 dem greulichen Concert, das von dort herüber- 

 schallte, überzeugen konnten. Edelreiher beider 

 Arten brüteten zumeist mit Mähnenreihern zu- 

 sammen an einer gewissen Stelle, grösstenteils 

 wohl auch im für uns ungangbaren Terrain. 

 Nach der Zahl der in Folge einiger Schüsse auf- 

 geschreckt über den Weidenwipfeln kreisenden 

 Vögel schätzten wir den Bestand von Ai-dea 

 alba, dem grossen Silberreiher, auf 5 — G Paare, 

 den der kleinen Seidenreiher auf einige dreissig 

 Paare. Kuckuke, Pirole, verschiedene Sylvien und 

 Feldsperlinge (in vielen Nestern der Graureiher) 

 belebten ausserdem noch die Insel, so dass das 

 vielgestaltige Vogelle!)en zu wirklicli genuss- 



