95 



seket helyezett kilátásba. Fájdalom a tül)i)iiyii'c 

 jóval csipőii felül érő víü méfí meglehetős hideg 

 volt, és ezáltal a tartózkodás a füzes rengeteg- 

 ben nem volt éj)pen valami kedélyes dolog. 



Több óráig tartó gázolás után fogvaczogva tér- 

 tünk vissza ahhoz a kis száraz helyhez, a hol 

 kikötöttünk, s a hol Sänger úr várt ránk a vidá- 

 man loi)ogó tüz mellett. Nagyobb társaságban 

 találtuk, mert a két török ifjún kívül, ki ideho- 

 zott bennünket, még néhány szakállas lipován 

 — félreismerhetetlen typus — és egy feszes kül- 

 sejű Padurar (erdoőr) telepedett a melegítő tűz 

 köré. Utóbbit lövéseink csábították ide, és meg- 

 lehetős bamba képet vágott, mikor a kir. kincs- 

 tári birtokok minisztériuma által kiállított va- 

 dászati engedélyt felmutattam neki, és más 

 iratok .segítségével is bebizonyítottam, hogy teljes 

 joggal vadászhatok kincstári területen. A lipo- 

 vánok is kancsal szemmel néztek zsákmá- 

 nyunkra - egy gyönyörű nagy kócsagra és 

 három-négy kis kócsagra, melyeket néhány kis 

 fajon kívül elejtettünk a telepen. Nekem az 

 egész dolog gyanúsnak tüut fel — ezek az em- 

 berek vigj'anis bérbe vették a halászatot, és hogy 

 lipovánok oly csendesen üljenek egy gazdag 

 gémtanya mellett, a nélkül, hogy abból ne csen- 

 jenek — kissé hihetetlennek tetszett. Szorgal- 

 masan járattam tehát körül a boros üveget, 

 ennek egy Padurar sem állhat ellen és még 

 kevésbbé egy valódi lipován ; így még a főzés 

 alatt megoldódtak a nyelvek, és óvatos kérde- 

 zősködés révén világos lett az egész tényállás. 



A derék oroszok bérbe vették a halászatot a 

 jól ismert gémszigeten, hogy a telepet minden 

 idegen zaklatástól gondosan megóvják — mert 

 a folytonos üldözés miatt a kócsagok szörnyű 

 vad állatok lettek, melyek Icijásaikdl már cse- 

 kély háborgatások esetén is elhagyják, hogy 

 azután Isten tudja hol, más helyen telepedjenek 

 le ismét. T)e ha már egyszer fìól.dil: vannak, 

 akkor bátran lehet durrogatni a telei)en. a szü- 

 lők nem tágítanak a szeretett ivadék mellől, és 

 az ember bőségesen ér rá kikémlelni egyik fész- 

 ket a másik után, és az éi'tékes tollak hordóit a 

 a legnagj'obb kényelemmel iitohó szálúi is meg- 

 keríteni. 



reicher Beobachtung einlud. Leider war das 

 meist weit über die Hüften reichende Wasser 

 noch recht kalt und dadurch der Aufenthalt in 

 dem Wirrsal von Weidengestrüjjpc nicht beson- 

 ders gemütlich. Nach mehrstündigem Hei'um- 

 waten klapperten die Zähne, und wir zogen uns 

 daher zu dem kleinen, trockenen Fleckchen 

 zurück, wo wir gelandet waren und wo Herr 

 Sänger uns bei dem lustig flackernden Feuer 

 erwartete. Wir trafen ihn in grösserer Gesell- 

 schaft, denn ausser den beiden türkischen Jüng- 

 lingen, die uns herül)ergerudert hatten, sassen 

 einige bärtige Lipowaner — unverkennbare Tj-- 

 pen, — sowie ein stramm aussehender Padurar 

 (Forstwart) neben der wärmenden Flamme. Letz- 

 teren hatten unsere Schüsse herbeigelockt, und 

 er machte ein ziemlich .erdutztes Gesicht, als 

 ich ihm meine vom Domänenministerium aus- 

 gestellte Jagderlaubniss vorwies und mich durch 

 die anderweitigen Papiere als vollberechtigten 

 Jäger auf Staatsgrund legitimirte. Scheel blick- 

 ten auch die Lijjowaner auf unsere Beute — 

 einen prachtvollen Silberreiher und drei oder 

 vier Seidenreiher, die wir nebst einigen Kleiu- 

 vögeln in der Colonie erbeutet hatten. Mir kam 

 die ganze Sache etwas verdächtig vor — die 

 Leute hatten nämlich hier die Fischerei ge- 

 pachtet, und dass Lipowaner so ruhig neben 

 einer reichbesetzten Keihercolonie sitzen soll- 

 ten, ohne davon zu mausen — das wollte 

 mir nicht recht einleuchten. — Ich Hess 

 denn die Flasche fleissig kreisen, dem wider- 

 steht kein Padurar und erst rech kein echter 

 Lipowaner, und so wurden denn auch während 

 des Abkochens schon die Zungen etwas gelöst, 

 und durch vorsichtiges Fragen der ganze Sach- 

 verhalt aufgeklärt. 



Die braven Russen hatten die Fischerei auf 

 der wohlbekannten Reiherinsel gepachtet, um 

 die Colonie sorgsam vor je<ler fremden Störung 

 zu bewahren — denn die Edelreiher sind durch 

 die fortgesetzten Verfolgungen entsetzlich scheue 

 Tiere geworden, die ihre Eier bei geringen 

 Störungen schon verlassen, um sich weiss Gott 

 wo anders wieder anzusiedeln. Haben sie aber 

 mal Jtmge im Nest, dann kann man getrost in 

 der Ijrutcolonie herumknallen, die Eltern wei- 

 chen nicht von der geliebten Brut, und man hat 

 genügend Zeit, um in Gemütsruhe Horst nach 

 Horst auszukundschaften und die Träger der 

 kostbaren Federn bis auf den letzten zu er- 

 beuten. 



