126 



Aiithìis cervhius (Pall.) 181 1. 



Midőn április 23-ikának délelőttjén a félig 

 elöntött «Grinda» alacsony nádjában s bokros 

 füvében gulipánokra s czankókra vadászgat- 

 tam a Jurilofka s Pasa Kazla között el- 

 terülő baltokban, alig hittem szememnek s 

 füleimnek, a mint az egyik csajjat pipis a 

 másik után relibent föl s e közben a cer- 

 vinus jól ismert, legfölel)b kétszer ismételt, 

 /íO.s-szifrrt nyujtoU hivó hangját hallatta, melyet 

 Chernél barátom segise alatt Velenczén annyi- 

 szor hallottam s egyszer s mindenkorra meg- 

 jeg_yeztem. Száz és száz ily madár mozgolódott 

 itt az alacsony iszap- és homokszigetek körül s 

 csak néhány darab elejtése ntán győződhettem 

 meg, hog;s' a csapatok mind csiij^a valódi cervi- 

 niisokból állanak s tévedés nincs a dologban. 

 Ettől kezdve mindennapos és közönséges jelen- 

 ség volt előttünk ez a madár mindaddig, míg 

 csak a lagimák báltavidékeiu tartózkodtunk. Má- 

 jus 5-én már a viselkedése után párosodottnak 

 látszó két darabot lőttem. A mint Reiser is 

 (Orn. bale. II. 71.) arra a gondolatra jött, hogy 

 ez a madár költhet Bulgáriában, úgy gondol- 

 koztam magam is, midőn a Dobrudsában 96 na- 

 pon át figyeltem a rőttorkú pipist. Mikor először 

 pillantottam meg a nagy csapatokat, melyek 

 olyformán mozogtak, mint a hogy azt az Anthus 

 pratensisnél szoktuk látni, természetesen csak 

 azokra a tavaszi vonuláson megjelenő d tekinté- 

 lyes csajkátokra II (bandes considerables) gondol- 

 tam, melyeket már Comte Alléon megemlített. 

 Mikor azonban e madarakat utóbb minden nád- 

 szigeten s hozzá párosával találtam, s számuk 

 épen nem változott jelentékenyen, komolyan 

 kezdtem annak lehetőségén gondolkozni, hogy 

 a jelenlévő pipiseknek legalább egy része fész- 

 ket rak a dobrudsai baltákban. Sajnálatomra 

 azonban körülményeim nem engedték, hogj' ott- 

 tartózkodásomat kellőleg meghosszabbítva föl- 

 deríthessem ezt a kérdést. 



Anthus cervinus (Pali.) 1811. 



A május 5-én a Bissericuta szigeten elejtett 

 pár egészen elkülönítve mozgolódott a szikla- 

 sziget lábánál elterülő nedves, náddal környe- 

 zett legelőkön. Először a nőstényt ejtettem el, 

 mire a hím fölrepült ugyan, de azután egy dara- 

 big alacsonyan a párja fölött lebegett s végre 



Als ich am 23. April Vormittags im niederen 

 Bohr und buschigen Grase der halb über- 

 schwemmten (iGrindai)s in den Balten zwischen 

 Jurilofca und Pascha-Kázla auf Avosetten und 

 Totaniden jagte, wollte ich kaum meinen Augen 

 und Ohren trauen, wie eine Schaar Pieper nach 

 der anderen vor mir aufstieg und dabei den 

 wohlbekannten, höchstens zweimal wiederhol- 

 ten, langgedciinteii Lockruf von cervinus aus- 

 stiess, den ich unter der Ägide meines Freundes 

 V. Chernél in Yelencze so oft gehört und mir 

 für immer eingeprägt hatte. Hunderte und aber 

 hunderte trieben sich da auf den niederen 

 Schlamm- und Sandinseln herum, und ich 

 musste mich wirklich erst an einigen geschos- 

 senen Exemplaren überzeugen, dass all' die 

 Schwärme nur aus echten cervinus beständen 

 und keine Täuschung vorliege. Von da ab blieb 

 der Vogel eine alltägliche und gewöhnliche Er- 

 scheinung, so lange wir uns im Baltengebiete 

 der Lagunen aufhielten. Am 5. Mai schoss ich 

 auch ein seinem Benehmen nach anscheinend 

 gepaartes Pärchen. Ebenso wie Reiser (Orn. 

 bale. II. 71) auf den Gedanken kam, dass dieser 

 Vogel möglicherweise in Bulgarien brüte, 

 erging es mir während der '■26-tägigen Beobach- 

 tung des rotkehligen Piepers in der Dobrudscha. 

 Anfangs freilich dachte ich beim Anblick der 

 grossen Schaaren, die sich etwa in der Art be- 

 wegten, wie wir es beim Frühjahrszuge von 

 A. pratensis zu sehen gewohnt sind, nur an die 

 schon von Comte Alléon erwähnten «bandes 

 considérables» auf dem Frühjahrszuge. Als aber 

 die Vögel später auf allen Rohrinseln und zwar 

 meistens paarweise angetroffen wurden, und 

 ihre Zahl durchaus keine merkliche Verände- 

 rung erlitt, begann ich ernstlich an die Möglich- 

 keit zu denken, dass wenigstens ein Teil der 

 vorhandenen Pieper in den Dobrudschabalten 

 zur Fortpflanzung schreiten könne. Leider ge- 

 statteten es mir die Umstände nicht, durch eine 

 entsprechende Verlängerung meines Aufenthal- 

 tes Klarheit in die Sache zu bringen. 



Das am 5. Mai auf der Insel Bissericuta 

 erlegte Pärchen trieb sich abgesondert auf der 

 nassen, rohrimiwachsenen Hutweide am Fusse 

 jenes Felseneilandes herum. Ich schoss zuerst 

 das Weibchen, worauf das i zwar aufflog, dann 

 aber rüttelnd eine Weile niedrig über der Ge- 

 fährtin hielt imd sich schliesslich lockend nelien 



