128 



hajló tartása s a kissé az eidoi iiiijisére emlé- 

 keztető repülése megadja annak saját tipnsát, 

 melyről felületes ismeretség mellett is elég biz- 

 tossággal felismerhető. Egészen kétségtelen 

 azonban a különbség a hívó hangjában s amily 

 könnyű erről az erdei s a réti pipist egymástól 

 megkülönböztetni, ép oly biztossággal árulja el 

 az a rőttorkn pipist. A réti pipis röviden s tiszta 

 hangon hivogat : «pszt, pszt, pszt^-módra s sza- 

 vában éles sz és rövid i hangzik, 5 — 8-szor ismétli 

 azt, azután hallgat egy darabig s újra kezdi. 

 Az erdei jjipiske magas, nyiijtottan s érdesen 

 hivogat, miközben érthető, cserregő r is hang- 

 zik. A rőttorkú pipis végre felrepülése közben 

 eg^'szer, legfeljebb kétszer s erősen megnyújtva 

 adja a «piiiszt, piiizt» hangot s ezt a magasság- 

 ban 8 élességében a hosszúfarkú czinke jól is- 

 mert szavához hasonlit() liivogatást nem egy- 

 hamar ismétli meg. 



A i^rseparált darabok gyomrában rovarmarad- 

 ványokon kívül kis mennyiségben különféle fű- 

 magot is találtam. 



Alauda iiigìri Falk. Midőn márczius ^(i-án 

 Babadaghból indulva a Pasa Kazla nevű fa- 

 lucskához közeledtünk, az Alauda sibiricáéval 

 egyező nagyságú szénfekete pacsirta röppent fel 

 az útról közvetlen a kocsi előtt s az út közelé- 

 ben levő sarjadzí) vetésre szállt s ott csinosan 

 tipegett ide s tova. Minthogy fegyvereink ez 

 utazás alatt még tartóikljan hevertek jól el- 

 csomagolva, be kellett érnem azzal, hogy a 

 kocsit megállittatva vágyakozva nézegessem 

 messzelátómmal ezt a ritka s annyira kivánt 

 madarat. Megjegyzem még mellesleg, hogy 

 mindjárt ez eset után vagy 100 darabból álló 

 darúcsapaton hajtottunk keresztül, a mely na- 

 g}'on is szokása ellenére alig 40 — 50 lépésnyi 

 távolságból sem méltatott bennünket figyelemre. 



Melanocoi'ypha sibirica Gm. Ezt a pacsirtát, 

 melyet már a Sintenis testvérek és Comte 

 Alléon kimutattak I)oI)rudsából, márczius 2()-án 

 láttam a Jeui-Chiőj nevű falucska közelében ; 

 néhány darab volt ott s egészen bizalmasan 

 keresgélte táplálékát az út mentén. Utóbb csak 

 egyszer láttam még április H-án az Orta-Chiőj 

 nevű tatár falunál, a hol 4 — 5 darab volt egy 

 nagy fűcsomókkal borított öreg ugaron, de nem 



Boden seiner Nahrung nachgehenden Vogels, 

 sowie der ein wenig an den Baumi^ieper errin- 

 nernde Flug verleihen ihm schon einen eigenen 

 Typus, an dem man ihn selbst bei nur ober- 

 flächlicher Bekanntschaft mit ziemlicher Sicher- 

 heit erkennen wird. Ganz zweifellos verschieden 

 aber ist der Lockruf, und so leicht nach dem- 

 selben Baum- und Wiesenpieper auseinander 

 zu halten sind, so sicher verrät derselbe auch 

 die rotkehlige Art. Der Wiesenpieper lockt kurz 

 Tind hell npsst, psst, psstn, wobei ein scharfes, 

 kurzes i mitklingt, stösst diesen Ruf 5 — 8-mal 

 hintereinander aus, schweigt dann eine Weile 

 und beginnt hierauf von neuem. Der Baumpie- 

 per lockt hoch, gedehnt und rauh, wobei ein 

 deutliches, schnarrendes r mitklingt. Der rot- 

 kehlige Pieper endlich lockt beim Auffliegen 

 ein-, höchstens zweimal langgedchid «piiisst, 

 piiisst» und wiederholt diesen in Tonhöhe und 

 Schärfe dem bekannten Lockton der Schwanz- 

 ! meise nahe stehenden Piuf sobald nicht wieder. 

 Im Magen der jjräparirten Stücke fand ich aus- 

 ser Insectenresten auch kleine Mengen ver- 

 schiedener Grassämereien. 



Alauda nigra Falk. Als wir uns am 2(5. März 

 von Babadagh aus dem Dörfchen Pascha Kazla 

 näherten, flog eine einzelne kohlschwarze Ler- 

 che von der Grösse einer Kalanderlerche knapp 

 vor dem Wagen über die Landstrasse und setzte 

 sich unweit derselben auf die frisch liervor- 

 sprossende Saat, hier zierlich herumtrippelnd. 

 Da unsere Gewehre auf dieser Fahrt noch wohl 

 verpackt in ihren Kästen ruhten, musste ich 

 mich damit begnügen, den Wagen halten zu 

 lassen und das seltene und begehrte Exemplar 

 sehnsüchtig durch das Glas zu beobachten. — 

 Nebenbei bemerkt, fuhren wir gleich darauf 

 mitten durch eine Schaar von etwa 100 Krani- 

 chen, welche uns. sehr gegen ihre sonstige Ge- 

 pflogenheit auf kaum 40 bis 50 Schritte Entfer- 

 nung, gar keine Aufmerksamkeit widmeten. 



Melano cor iipha sibirica Gm. Diese schon von 

 den Brüdern Sintenis und Comte Alléon für 

 die Dobrudscha nachgewiesene Lerche sah ich 

 am 26. März nahe dem Dörfchen Jeni-Chiöj in 

 einigen Exemplaren an der Chaussee höchst 

 vertraut ihrer Nahrung nachgehen. Später traf 

 ich sie nur noch einmal, am (>. April liei dem 

 Tatarendorfe Orta-Chiöj, wo sich 4 oder 5 auf 

 einem mit grossen Grasbüscheln bestandenen 

 alten Brachfelde herumtrieben, aber schlecht 

 aushielteii und nach einem auf zu grosse Ent- 



